Справа № 214/8636/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Фролової Н.М., за участю секретаря судового засідання Гребенюк Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання дії щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправними та стягнення середньої заробітньої плати за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в якому просить: 1) визнати дії Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправним; 2) стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" середню заробітну плату за час затримки розрахунку; 3) стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" інфляційні втрати та 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 в період з 20.06.2017 по 30.09.2024 рік перебував у трудових відносинах з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», з 26.12.2017 року проходить військову службу у ЗСУ та має статус УБД (з 2019 року). При звільненні останньому не була надана компенсація за 84 дні додаткової відпустки. Позивач вважає такі дії незаконними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України мною вчинялися дії щодо досудового врегулювання спору.

Відповідно до п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав подано не було.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі підприємство).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України, а також трудовим та/або колективним договором і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Відповідно до ст.16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до п.1 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» встановлений порядок обчислення середньої заробітної плати який застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п.4 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» якщо в розрахунковому періоду працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до п.7 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Так відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу в цивільній справі 210/7394/24 від 18.03.2025 року встановлена сума для обрахунку сплати компенсації 428.10 грн та є доведеною.

Отже розмір не виплаченої компенсації за додаткову відпустку при звільненні становить 428,10 грн. * 84= 35 960,4 грн.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до абз.3 п.2 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач здійснив розрахунок середнього заробітку наступним чином.

Заробітна плата за попередні два місяці складає: 11 786, 40 ( в травні 2022 року) +11 786,40 (в червні 2022 року) встановлена рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27.01.2025 в цивільній справі 210/7394/25 та є доведеною. Кількість робочих змін відповідно до графіку 095 за яким він працював станове 42 дні = (21+21), отже середньоденна заробітна плата за час затримки компенсації за додаткову відпустку становить: 23572.80?42= 561.26грн., тоді як остаточна сума середньої заробітної плати за весь час затримки 101026,86 грн.=(180?561.26 грн), що відповідає нормам ст.117 КЗпП України. Наведена правова позиція також узгоджується із висновком Верховного Суду викладеному у постанові від листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних місяць сума, грн. інфляційні втрати 3% річних 1. 136987,26 2283,12 342,47; 2.136987,26 2283,12 342,47; 3. 136987,26 2283,12 342,47; 4. 136987,26 2283,12 342,47; 5. 136987,26 2283,12 342,47; 6. 136987, 26 2283,12 342,47; 7. 136987, 26 2283,12 342,47; 8. 136987, 26 2283,12 342, 47; 9. 136987,26 2283,12 342,47; 10. 136987,26 2283,12342, 47; 11. 136987, 26 2283,12. 342,47.

Підсумок за 11 місяців: інфляційні втрати: 2283,12 ? 11= 25114,32 грн. 3% річних: 342,47 ?11= 3767,17 грн. Разом до стягнення за цим позовом : 136987,26 (101026.86+35960.40)+ 25114,32 + 3767,17 = 165868,75 грн.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2025 року відкрито провадження у справі.

17 вересня 2025 року відповідачем ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» було подано відзив по справі, в якому представник відповідача просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання дії щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку противоправними та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку у розмірі 165 868,75 - у повному обсязі, посилаючись на те, що 20.06.2017 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг».

З 26.12.2017 року він проходить військову службу за контрактом. Надалі, з 14.03.2019 року, ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , долученою до позовної заяви. Водночас, уповноважені особи підприємства не були повідомлені ОСОБА_1 про наявність у нього такого пільгового статусу.

30.09.2024 року ОСОБА_1 було звільнено з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Отже, з моменту укладення контракту та проходження військової служби у Збройних Силах України (з 26.12.2017 року) ОСОБА_1 фактично не відпрацював жодного дня на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». При звільненні йому, відповідно до довідки про середню заробітну плату для розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки, було нараховано компенсацію за 161 календарний день щорічної відпустки у розмірі 59 491,11 грн. Зокрема, після утримання податків ОСОБА_1 було виплачено 47 269,49 грн., що підтверджується відповідною довідкою та платіжною інструкцією №600022917 від 02.10.2024 року, які додані до відзиву.

Крім того, відповідач не заперечує, що трудовий договір між ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та ОСОБА_1 було припинено 30.09.2024 року на підставі наказу №225 від 30.09.2024 року. Належні йому кошти за невикористані дні щорічної відпустки були виплачені 02.10.2024 року, тобто з затримкою один день. У зв`язку з зазначеними обставинами ОСОБА_1 звернувся до Металургійного районного суду міста Кривого Рогу. Рішенням суду від 27.01.2025 року у цивільній справі №210/7394/24 його позовні вимоги були задоволені, зокрема стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 недоплачену грошову компенсацію за відпустку при звільненні у сумі 9 433,53 грн., середню заробітну плату за час затримки виплати грошової компенсації за відпустку у розмірі 10 000,00 грн., надалі окремо стягнуто компенсацію за завдану моральну шкоду.

Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач порушив передбачений законодавством строк для звернення до суду з трудовим спором. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), працівник має право подати позов до суду протягом трьох місяців з моменту, коли йому стало відомо або повинно було стати відомо про порушення його трудових прав (за винятком передбачених законом винятків). За текстом позовної заяви, ОСОБА_1 посилається на норми КЗпП України, як на підставу своїх вимог, отже - це трудовий спір.

У даному випадку позивач дізнався про порушення своїх прав 30 вересня 2024 року, оскільки саме цього дня його було звільнено з роботи, а також видано довідки та табуляграми щодо належних йому сум при звільненні. Відтак, граничний строк звернення до суду сплив 30 грудня 2024 року. Більше того, факт обізнаності позивача з нарахованими сумами до виплати підтверджується його позовом у справі №210/7394/24.

Отже, позивач повторно звертається до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява ОСОБА_1 подана після закінчення встановленого законом строку звернення до суду. Відповідно до вимог трудового законодавства, пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ №9), якщо тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення у справі "Фінікарідов проти Кіпру" від 20.12.2007).

Згідно правової позиції ВСУ у справі за №6-2469цс16, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі.

У строки, визначенні нормами КЗпП України, позивач з відповідною позовною заявою не звернувся з невідомих причин, а тому за даних обставин визнати невідомі причини поважними підстав не має.

Оскільки позивачем не наведено жодного доводу на обґрунтування поважності причин пропуску визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, Відповідач вважає, що вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку на звернення до суду, а тому Відповідач просить застосувати до таких вимог ОСОБА_1 позовну давність.

Відповідно до ст.77-2 КЗпП України, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Аналогічне положення закріплено вст. 16-2 Закону України "Про відпустки".

Пункт 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, серед них: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Керуючись статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У статті 24 Закону України «Про відпустки» зазначено наступне у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, за їх бажанням та на підставі заяви виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідна заява подається не пізніше останнього дня місяця, в якому працівник був увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на статтю 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 статті 83 КЗпП України, які передбачають, що у разі звільнення працівнику виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також за додаткову відпустку працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Однак законодавством визначено вичерпний перелік випадків, коли працівникові може бути виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні, серед яких відсутня підстава, на яку посилається позивач. Чинні норми не надають права на отримання такої компенсації для учасників бойових дій, оскільки зазначена категорія осіб не включена до передбаченого законом переліку, яким здійснюється виплата компенсації додаткової відпустки при звільненні.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відсутність правових підстав для задоволення відповідної вимоги свідчить про безпідставність позову в цій частині та виключає можливість покладення на відповідача обов`язку щодо здійснення такої виплати.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для отримання компенсації за додаткову відпустку у зв`язку з наявністю дітей або повнолітньої дитини з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Компенсація за невикористану додаткову відпустку учасникам бойових дій чинним законодавством не передбачена. Така правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також підтверджується Листом Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 12.02.2025 №240/2.3/2.1-3В-25а, копія якого додається до відзиву на позовну заяву. Зазначений лист містить офіційне роз`яснення Держпраці щодо відсутності правових підстав для виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку учасникам бойових дій, що додатково підтверджує безпідставність позовних вимог у цій части ні.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що гарантії щодо виплати додаткової 14-денної відпустки передбачені абзацом 3 пункту 14 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зокрема, у році звільнення військовослужбовців, зазначених у перших двох абзацах цього пункту, у разі невикористання щорічної основної або додаткової відпустки, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки, а також за додаткову відпустку для військовослужбовців, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, і за додаткову відпустку, передбачену статтею 16?2 Закону України «Про відпустки». Отже, після демобілізації ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України військова частина зобов`язана компенсувати йому дні щорічної та додаткової відпустки, передбачені пільгами за статусом УБД.

З огляду на безпідставність та незаконність основної позовної вимоги ОСОБА_1 , похідні вимоги є такими, що не мають самостійного правового підґрунтя, та не підлягають задоволенню.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2025 року визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. Однак позивачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано заяву в якій останній просить визнати неявку у судове засідання у зв`язку з проходженням військової служби поважною, та розглянути справу без його участі, з урахуванням письмових пояснень та доказів доданих позивачем. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв або клопотань про розгляд справи без його участі та/або перенесення судового засідання до суду не надходило.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві.

Суд, заслухавши представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, доходить до наступного висновку.

Судом установлено, що з 20.06.2017 року до 30.09.2024 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним Акціонерним Товариством «АрселорМіттал Кривий Ріг».

З 02.04.2018 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 .

14 березня 2019 року ОСОБА_1 набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення доданої до позовної заяви серії УБД №461069.

Як вбачається з копії електронної трудової книжки доданої до матеріалів справи 30.09.2024 року на підставі ст.38 (вихід на пенсію) (наказ №225 від 30.09.2024 року) ОСОБА_1 звільнено з роботи з Публічного Акціонерного Товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг».

Відповідно до наказу (розпорядження) №225 про припинення трудового договору від 30.09.2024 року, ОСОБА_1 звільнений на підставі ст. 38 КЗпТ України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Законодавець запровадив правило про надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік (стаття 77-2 Кодексу законів про працю України, стаття 16-2 Закону України «Про відпустки», пункт 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Згідно статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Положенні цієї норми кореспондуються з частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України.

У цьому контексті суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2018 року у справі №750/9956/17, щодо застосування норм статті 77-2 Кодексу законів про працю України, пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 16-2 Закону України «Про відпустки». Ця позиція полягає у такому:

«Статтею 77-2 КЗпП України, пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» передбачено надання учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Оплата такої відпустки здійснюється за рахунок підприємства, а для її отримання статус працівника має бути підтверджений відповідним посвідченням учасника бойових дій або інваліда війни.

Додаткова відпустка не належить до категорії щорічних і надається понад тривалість щорічної відпустки та інших видів відпусток. Вона надається у календарному році, а не за робочий рік, тобто незалежно від стажу роботи. У разі невикористання зазначеної додаткової відпустки, її не можна перенести на наступний календарний рік, не можна подовжити у разі хвороби працівника та не можна ділити на частини.

Оскільки законодавством не передбачено можливості заміни цієї відпустки грошовою компенсацією, у тому числі і при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, передбачену окремим категоріям працівників - ветеранам війни».

Також суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 241/2229/20, щодо застосування норм частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України і частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки». Ця позиція полягає у такому:

«Частина перша статті 83 КЗпП України та частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП України), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Інші, крім зазначених, відпустки надаються лише за призначенням і грошовою компенсацією замінюватись не можуть.

Отже, саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена.

З огляду на роз`яснення Міністерства соціальної політики «Щодо застосування окремих норм законодавства про відпустки» від 18 серпня 2016 року види щорічних відпусток наведені пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки». До них належать: щорічна основна відпустка (стаття 6 Закону), додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону), додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону), інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 16-2 розділу III «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях. Додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності» Закону України «Про відпустки», тому вона не належить до категорії щорічних відпусток, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток.

Така відпустка, на відміну від щорічної, надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Невикористана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься. Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначається за погодженням між працівником і роботодавцем.

Отже, законодавством не передбачено можливості заміни зазначеної додаткової відпустки грошовою компенсацією, тому є обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену окремим категоріям працівників - учасникам бойових дій».

На основі аналізу наведених норм матеріального права і практики їхнього тлумачення, суд дійшов висновку, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки, відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки». Однак дія цієї норми не поширюється на додаткову відпустку учасника бойових дій, а тому у випадку звільнення працівника виплата грошової компенсації за невикористані ним дні такої відпустки не здійснюється.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 21.12.2023 у справі № 300/4869/22.

Також, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для отримання компенсації за додаткову відпустку у зв`язку з наявністю дітей або повнолітньої дитини з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У зв`язку з чим також не має підстав для застосування строку позовної давності про яку просить представник відповідача.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за додаткову відпустку, інфляційні втрати та 3% річних, про визнання протиправними дій відповідача не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від основної позовної вимоги.

Тому, суд доходить остаточного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 12, 13, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання дії щодо затримки виплати компенсації за додаткову відпустку протиправними та стягнення середньої заробітньої плати за час затримки розрахунку відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення суду виготовлено 03 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Публічне Акціонерне Товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», , адреса: м. Кривий Ріг, Металургійний район, вул. Криворіжсталі,1.

Суддя