ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 344/3725/18

провадження № 61-17681св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи за первісним позовом:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - територіальна громада м. Івано-Франківська,

учасники справи за позовом третьої особи:

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський Віктор Тедеушович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Девляшевського В. А., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради про встановлення факту перебування в родинних відносинах, визнання права власності на 1/2 частку квартири за кожним із позивачів та визнання права власності на 1/2 частку автомобілів за кожним із позивачів.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був двоюрідним братом позивачів. На час смерті покійний в шлюбі не перебував, дітей у

нього немає, батьки і тітка ОСОБА_5

(мати позивачів) також померли.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на частку квартири АДРЕСА_1 , яка в рівних частках була приватизована покійним та його матір`ю ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а єдиним спадкоємцем за законом після її смерті був син - ОСОБА_4 , який прийняв спадщину.

Крім того, ОСОБА_4 належали автомобілі: марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер, НОМЕР_1 , 1999 року випуску та марки «Mitsubishi Galant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску.

25 липня 2017 року позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та видачу свідоцтва про право на спадщину.

08 листопада 2017 року нотаріус надала відповідь про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки є розбіжності в прізвищі, імені та році народження померлої ОСОБА_6 з анкетними даними її сестри ОСОБА_7 . Їм рекомендовано звернутися до суду з позовом.

Факт перебування в родинних відносинах з померлим підтверджується тим, що їхня мати, ОСОБА_8 була рідною тіткою ОСОБА_4 . Помилки у написанні прізвищ ОСОБА_4 , 1897 року народження, ОСОБА_9 , 1905 року народження, ОСОБА_10 , 1926 року народження,

ОСОБА_11 , 1930 (1931) року народження, ОСОБА_12 1934 (1933) року народження та ОСОБА_13 , 1938 року народження трапилися через їх примусове виселення як членів сім`ї учасника ОУН із с. Хростків, Жовтневого району Станіславської області на спецпоселення в Карагандинську область Казахської РСР. Тому ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є рідними сестрами.

Крім того, 30 жовтня 2017 року ГУНП в Івано-Франківській області видало Величко Н. В. архівну довідку № 51/108/13/01-2017 року про підтвердження примусового виселення 21 жовтня 1947 року ОСОБА_14 , 1987 року народження, ОСОБА_15 , 1905 року народження, ОСОБА_16 , 1926 року народження, та ОСОБА_17 , 1930 (1931) року народження, як членів сім`ї учасника ОУН із села Хростків, Жовтневого району Станіславської області на спецпоселення в Карагандинську область Казахської РСР. Разом з ними були вивезені неповнолітні: ОСОБА_18 , та ОСОБА_19 , 1938 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_20 померла.

Про факт родинних відносин позивачів і ОСОБА_4 відомо їхнім спільним знайомим, сусідам, органам місцевого самоврядування за місцем проживання.

Посилаючись на наведене, позивачі просили встановити факт перебування в родинних відносинах з померлим ОСОБА_4 , визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним із позивачів, як спадкоємцями за правом представлення після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ; визнати право власності на 1/2 частку автомобілів марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, автомобіля марки «MitsubishiGalant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску, за кожним із позивачів, як спадкоємцями за правом представлення після смерті ОСОБА_4 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з серпня 2009 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_2 , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 26 лютого 2002 року зазначена квартира належала на праві спільної власності ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_6 в рівних частках внаслідок приватизації.

У 2008 році ОСОБА_6 померла, єдиним спадкоємцем першої черги після її смерті є ОСОБА_4 , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто є таким, що прийняв спадщину. Незважаючи на те, що свідоцтво про право на спадщину він не отримав, зазначена квартира, після смерті матері, повністю належала йому.

Оскільки квартира знаходилося у поганому стані, вони прийняли рішення зробити капітальний ремонт та реконструкцію квартири. Саме вона придбавала будівельні матеріали та наймала робітників для виконання будівельних робіт.

У 2012 році стан здоров`я ОСОБА_4 значно погіршився, він потребував дороговартісної операції (встановлення кардіостимулятора) у зв`язку з чим вона змушена була продати належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

05 травня 2012 року ОСОБА_4 встановили кардіостимулятор вартістю 23 000,00 грн, а решту грошових коштів, які залишилися від продажу її квартири, витратили на ремонтні роботи та реконструкцію квартири ОСОБА_4 . За результатами інвентаризації після реконструкції площа квартири збільшилася на 96,3 кв. м., тобто майже в 1,5 рази.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 раптово помер. Вона як дружина за власні кошти організувала поховання, поминальні служби. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вважають себе родичами її покійного чоловіка та звернулися з позовом до Івано-Франківської міської ради про встановлення факту перебування у родинних стосунках та визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 .

Вона майже вісім років проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, внаслідок її праці та її коштів вартість квартири, яка належала ОСОБА_4 , істотно збільшилася. Ця квартира є об`єктом їхньої спільної власності. Доводи відповідачів про те, що вони є спадкоємцями третьої черги за законом за правом представлення, оскільки їхня мати була рідною тіткою ОСОБА_4 не підтверджені належними доказами.

Посилаючись на наведене ОСОБА_3 , просила суд: встановити факт її проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 142,5 кв. м, житловою 68,9 кв. м.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 червня 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 344/3725/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради про встановлення факту перебування в родинних відносинах, визнання права власності на 1/2 частку квартири за кожним із позивачів та визнання права власності на 1/2 частку автомобілів за кожним із позивачів і справу № 344/3725/18 за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання ОСОБА_3 , з ОСОБА_4 , як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на квартиру.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 18 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є двоюрідними сестрою та братом ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку за адресою: АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку за адресою: АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, та

1/2 частку автомобіля марки «Mitsubishi Galant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску, в порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, та

1/2 частку автомобіля марки «Mitsubishi Galant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску, в порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про встановлення факту її проживання з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та мати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , були рідними сестрами, а, відповідно, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є двоюрідними сестрою та братом.

Оскільки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на праві власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та транспортні засоби: марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, марки «MitsubishiGalant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску, то спадкоємцями зазначеного майна у рівних частках є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за правом представлення як двоюрідні брат та сестра, тобто по 1/2 кожен.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, вона не довела наявності між нею ОСОБА_4 стосунків притаманних подружжю, зокрема, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Крім того, вона не довела, що приймала участь своїми особистими коштами у реконструкції будинку, який належав на праві власності ОСОБА_4 , оскільки з накладних та квитанцій, наданих на підтвердження придбання нею будівельних матеріалів, меблів, оплату будівельних робіт, не вбачається, що саме ці матеріали були придбані для реконструкції будинку на АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд д суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про засідання суду апеляційної інстанції 06 вересня 2022 року, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, що є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 вересня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_21 закрито.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що належно дослідивши зібрані у справі докази, повно встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 (мати

ОСОБА_4 ) та ОСОБА_11 були рідними сестрами. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , є двоюрідними сестрою та братами, а отже, мають право на спадкування у рівних частках рухомого та нерухомого майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 у порядку передбаченому частиною четвертою статті 1266 ЦК України.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що фотосвітлини та показання свідків не підтверджують наявності у померлого та ОСОБА_3 усталених відносин, які притаманні подружжю, зокрема, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім`ї.

Крім того, ОСОБА_3 не довела, що вона приймала участь своїми особистими коштами у реконструкції будинку, який належав на праві власності померлому ОСОБА_4 , оскільки з накладних та квитанцій, наданих на підтвердження придбання нею будівельних матеріалів, меблів, оплати будівельних робіт, не вбачається, що саме ці матеріали були придбані для реконструкції будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_21 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що вона не прийняла спадщину в установленому законом порядку після смерті ОСОБА_4 . Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки не вирішувалося, а отже, вона не має права на оскарження рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У грудні 2024 року ОСОБА_22 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський В. Т., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що саме ОСОБА_3 здійснила поховання ОСОБА_4 , а також встановила надмогильний пам`ятник.

Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання заявниці про допит ОСОБА_23 , який міг підтвердити зазначені обставини.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно не взяв до уваги показання свідків зі сторони ОСОБА_3 , які підтвердили, що з серпня 2009 року до квітня 2017 року вона проживала разом із ОСОБА_4 однією сім`єю.

Крім того, суди належно не дослідили зібрані у справі докази, а саме: договір про надання телекомунікаційних послуг від 19 січня 2011 року за адресою: АДРЕСА_2 та протокол замовлення послуг до цього договору; квитанції про оплату комунальних та телекомунікаційних послуг; накладні на придбання будівельних матеріалів; квитанції на оплату будівельних матеріалів, меблів, оплату будівельних робіт, а також докази їх спільних поїздок, зокрема на відпочинок за кордон, а також до центру кардіохірургії в м. Одесі з метою лікування ОСОБА_4 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_6 (мати

ОСОБА_4 ) та ОСОБА_11 були рідними сестрами, оскільки не звернув уваги на те. що дошлюбне прізвище ОСОБА_11 - « ОСОБА_24 », а не « ОСОБА_25 ».

Письмові заяви ОСОБА_26 та ОСОБА_27 стосовно зазначених фактів не є показаннями свідків, оскільки суд не постановляв ухвали про допит цих осіб, вони не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а отже не є доказами у справі.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту родинних відносин між матір`ю ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Павликівська Г. М., у якому заявники просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_22 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський В. Т., рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року (після усунення недоліків) звільнено ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання касаційної скарги; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_22 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський В. Т., з підстав, передбачених

пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 344/3725/18 із Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березня 2025 року матеріали справи № 344/3725/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_28 та ОСОБА_11 .

Батьками ОСОБА_11 є ОСОБА_28 та ОСОБА_11

ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_29 ».

Згідно з актовим записом від 02 липня 1956 року № 23 складеним Карагайлинською селищною радою Каркаралінського району Карагандинської області Республіки Казахстан, ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_28 та змінила прізвище на « ОСОБА_30 ».

Відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_3 ОСОБА_11 (сестра ОСОБА_6 ) змінила прізвище на « ОСОБА_30 ».

Згідно з архівною довідкою Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області від 30 жовтня 2017 року № 51/108/13/01-2017 року сім`я ОСОБА_1 : ОСОБА_14 , 1987 року народження, ОСОБА_15 ,

1905 року народження, ОСОБА_16 , 1926 року народження, та

ОСОБА_17 , 1930 (1931) року народження як члени сім`ї учасника ОУН 21 жовтня 1947 року були примусово виселені із с. Хростків, Жовтневого району Станіславської області на спецпоселення в Карагандинську область Казахської РСР. Разом з ними були вивезені неповнолітні: ОСОБА_18 , 1934 (1933) року народження, та ОСОБА_19 , року народження, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_20 (померла).

Відповідно до архівних довідок державного архіву Івано-Франківської області від 22 грудня 2017 року та метричних книг про народження, шлюб, смерть по костелу м-ка Більшівці Рогатинського повіту (нині смт. Більшівці Галицького району) між ОСОБА_31 та ОСОБА_32 06 листопада 1921 року був зареєстрований шлюб. У шлюбі у них народилися: дочка ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , у с. Хорстків Станіславського повіту (нині у складі с. Тустань Галицького району); ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у с. Хорстків Станіславського повіту; ОСОБА_35 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , у с. Хорстків Станіславського повіту, ОСОБА_36 , 1927 року народження, у с. Хорстків Станіславського повіту.

У заявах, посвідчених секретарем Тустанської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, ОСОБА_26 , 1934 року народження та ОСОБА_27 , 1931 року народження, які проживають в с. Тустань, підтвердили факт кровних родинних зв`язків між вказаними особами, про найменування їхніх прізвищ, імен і про допущені помилки в написанні. А саме, що ОСОБА_37 ( ОСОБА_24 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ), є одна і та ж сама особа, а ОСОБА_38 ( ОСОБА_24 , ОСОБА_39 ), теж одна і та сама особа, які були рідними сестрами. У жовтні 1947 року були заслані до Казахської РСР, і саме тоді були допущені помилки у прізвищах родини.

ОСОБА_6 (мати ОСОБА_4 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_12 ; ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

25 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

08 листопада 2017 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Шеленко І. І. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки виявила розбіжності у прізвищі, імені та році народження тітки померлого ОСОБА_11 та матері померлого

ОСОБА_6 , що унеможливлює підтвердження родинних відносини між сестрами.

Згідно з технічним паспортом, виданим 13 лютого 2002 року на квартиру на АДРЕСА_2 , власником цієї квартири є

ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках.

За життя ОСОБА_4 належали також автомобіль марки «BMW 525 td», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, та автомобіль марки «Mitsubishi Galant 2.0 TD», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1983 року випуску.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Заявляючи самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 посилалася на те, що вона майже вісім років проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю. Внаслідок її праці та особистих грошових коштів квартира, яка належала

ОСОБА_4 істотно збільшилася у своїй вартості, а тому є об`єктом їхньої спільної сумісної власності.

За таких обставин заявниця посилалася на те, що їй належить 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а іншу 1/2 частку цієї квартири вона має право успадкувати відповідно до

статті 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що ОСОБА_3 не довела обставин спільного проживання з ОСОБА_4 у період з серпня 2009 року до 19 квітня 2017 року, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету та спільних витрат, а також наявність взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю, надавши належну оцінку показанням допитаних свідків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявницею факту її проживання із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а отже, і про наявність підстав для задоволення відповідної вимоги ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно не взяв до уваги показання свідків зі сторони ОСОБА_3 , які підтвердили, що з серпня 2009 року до квітня 2017 року вона проживала разом із ОСОБА_4 однією сім`єю, є необґрунтованими.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції надав оцінку показанням свідків, зазначивши, що такі мають загальний характер та переважно стосуються констатації факту сумісного проживання сторін, однак не підтверджують наявності у померлого та ОСОБА_3 усталених відносин, які притаманні подружжю, зокрема: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди належно не дослідили зібрані у справі докази, а саме: договір про надання телекомунікаційних послуг від 19 січня 2011 року за адресою:

АДРЕСА_2 та протокол замовлення послуг до цього договору; квитанції про оплату комунальних та телекомунікаційних послуг; накладні на придбання будівельних матеріалів; квитанції на оплату будівельних матеріалів, меблів, оплату будівельних робіт, а також докази їх спільних поїздок, зокрема на відпочинок за кордон, а також до центру кардіохірургії в м. Одесі з метою лікування ОСОБА_4 .

Перевіряючи аргументи ОСОБА_3 про надання особистих коштів для реконструкції квартири на АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 , які вона отримала від продажу власної квартири на АДРЕСА_4 , суди виходили з недоведеності таких обставин, зокрема, встановивши, що за отримані від продажу власної квартири кошти вона придбала двокімнатну квартиру на АДРЕСА_5 (договір купівлі-продажу від 03 вересня 2013 року

№ Верб-2/2). За вказаною адресою заявниці призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг з 01 січня 2015 року до 30 квітня 2018 року.

Надаючи оцінку фотосвітлинам, наданим позивачкою на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд першої інстанції зазначив, що такі не підтверджують обставин, на які посилається заявниця, зокрема ведення з ОСОБА_4 спільного господарства, наявність спільного бюджету, тобто не свідчать про виникнення між нею і померлим відносин, притаманних сім`ї.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані посилання заявниці на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про допит ОСОБА_23 , який міг підтвердити обставини здійснення нею поховання ОСОБА_4 та встановлення надмогильного пам`ятника.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.

Згідно з пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої

статті 367 ЦПК України дає підстави для висновку, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 ).

З матеріалів справи відомо, що 21 листопада 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв адвокат Мушинський В. Т., подала до апеляційного суду клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів та допит свідка.

Наявність правових підстав для долучення нових доказів до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду справи, обґрунтовувано, зокрема тим, що заявниця проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю з без реєстрації глюбу з 2009 року до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). 24 квітня 2017 року вона здійснила його поховання, а у 2018 році замовила пам`ятник на його могилу, який було встановлено у 2019 році. Посилання на поважність причин неподання таких доказів до суду першої інстанції заявниця не зазначила.

На виконання вимог частини третьої статті 367 ЦПК України у судовому засіданні 21 листопада 2024 року суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ЦПК України, заслухав думку учасників справи стосовно заявленого клопотання та дійшов висновку про відсутність правових підстав для долучення нових доказів до матеріалів справи та допит свідка на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, зокрема, відмовляючи у задоволенні зазначеного клопотання, апеляційний суд надав оцінку доводам заявниці та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення її клопотання.

Доводи касаційної скарги про наявність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження обставин проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини зводяться до переоцінки доказів у справі, зокрема показань свідків, фотосвітлин, які на думку заявниці суди оцінили неправильно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформулювала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснюють учасники справи. Саме тому доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції судової практики Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у кожній конкретній справі доведення позовних вимог є індивідуальним.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту родинних відносин між матір`ю ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Суди встановили, що ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище ОСОБА_25 ) та

ОСОБА_6 є рідними сестрами. Помилкове написання прізвищ ОСОБА_4 ,

1987 року народження, ОСОБА_9 1905 року народження, ОСОБА_10 , 1926 року народження, ОСОБА_11 , 1930 (1931) року народження, ОСОБА_12 1934 (1933) року народження та ОСОБА_13 , 1938 року народження, відбулося під час їх примусового виселення як членів сім`ї учасника ОУН із с. Хростків, Жовтневого району Станіславської області на спецпоселення в Карагандинську область Казахської РСР.

Доводи касаційної скарги таких висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявниці встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Мушинський Віктор Тедеушович, залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 18 лютого 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду

від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник