Справа № 756/3560/25
Провадження № 2/756/3092/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та виселення без надання іншого жилого приміщення,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що квартира АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на жиле приміщення № Г 314884 від 12.01.1978, була надана у користування ОСОБА_4 на сім`ю із п`яти осіб, в тому числі і на ОСОБА_2 . Відповідно до копії довідки № 421 від 10.04.2014, виданою ЖЕК № 507, яка наявна в матеріалах справи Оболонського районного суду міста Києва № 2/756/1288/14, позивач був зареєстрований у спірній квартирі. Згідно із копії довідки № 377 від 23.06.2015 виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району в місті Києві позивач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , що зазначено у рішенні Оболонського районного суду від 30.09.2015 у справі № 756/8680/15-ц. Рішенням Апеляційного суду місті Києва від 28.11.2017 скасоване заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30.09.2015 у справі № 756/8680/15-ц про визнання в тому числі ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою. Рішенням Оболонського районного суду місті Києва від 24.09.2020 у справі № 756/8140/18 за позовом ОСОБА_2 було визнано недійсними приватизацію спірної квартири та свідоцтво про право власності квартири за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27.04.2023 та постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2023 у справі № 756/11952/21 за позовом ОСОБА_2 були визнані недійсними договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.07.2017 та договір купівлі-продажу спірної квартири від 14.09.2017, виселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що було перешкодою в користуванні позивачем спірним майном. З листа Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 15 від 24.01.2015 позивачу стало відомо, що спірна квартира знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва, квартира є неприватизованою і передана до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. Після ознайомлення 07.02.2025 з витягом з реєстру територіальної громади місті Києва про зареєстрованих осіб у спірному житловому приміщенні, позивачу стало відомо про те, що станом на 27.01.2025 у спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_3 , яку було зареєстровано 08.08.2024. Згідно із довідки № 7477 від 31.08.2017, виданої ОСОБА_9 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб не значиться. Позивач вважає, що відповідачкою та службовими особами Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації порушенні його законні права на користування спірним майном, оскільки повторної реєстрації ОСОБА_3 не могло бути, оскільки в серпні 2017 року вона добровільно вибула із спірного житла в інше місце свого проживання у зв`язку з продажем квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 24.03.2025 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

21.04.2025 до суду представником відповідача Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації було подано відзив на позов, у якому фактично заперечує проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві.

05.05.2025 до суду позивачем було подано відповідь на відзив Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

22.05.2025 до суду через електронну підсистему «Електронний суд» представником відповідача ОСОБА_3 було подано відзив на позов, у якому заперечує щодо заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

04.06.2025 до суду позивачем було подано відповідь на відзив ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою суду від 22.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявний відзив на позов, в якому вони заперечували проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявний відзив на позов, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі ордеру на жиле приміщення №318554 серія Г ОСОБА_4 отримав жиле приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , на сім`ю із п`яти осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 .

Згідно з довідкою №377 від 24.06.2015, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 станом на 14 червня 2015 року були зареєстровані: ОСОБА_5 , 1999 року народження, - наймач, ОСОБА_13 , 1971 року народження, - мати, ОСОБА_12 , 1971 року народження, - батько, ОСОБА_2 , 1962 року народження, - дядько, ОСОБА_14 , 1988 року народження, - брат, ОСОБА_15 , 1968 року народження - тітка.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 18 січня 1983 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . З 12 жовтня 2004 року ОСОБА_2 був знятий з реєстраційного обліку, а 09 березня 2020 року був знову зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року позов ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 задоволено, визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2009 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2009 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.04.2009 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які діяли в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , третя особа: КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг Оболонського району м. Києва» про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва позов ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 задоволено, вселено ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 в квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсними свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12.11.2004 року та розпорядження №2772 органу приватизації Оболонського району м. Києва від 12.11.2004.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_12 до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , третя особа: ОСОБА_13 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування житловим приміщенням , а саме: квартирою АДРЕСА_3 (Справа № 756/8680/15-ц).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 19 травня 2017 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонду- Управління житлово- комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира, яка знаходить за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності гр. ОСОБА_5 та члену її сім`ї: ОСОБА_6 (в рівних частках).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_12 відмовлено. (Справа № 756/8680/15-ц).

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.11.2017 року у справі № 756/8680/15-ц - залишено без змін.

26 липня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі- продажу квартири відповідно до умов якого, продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру номер АДРЕСА_1 , і сплачує за неї ціну, визначену цим договором.

У подальшому, 14 вересня 2017 року ОСОБА_9 за договором купівлі- продажу продала спірну квартиру ОСОБА_7 . Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Рисс Мариною Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 1952.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року по справі № 756/8140/18 позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_15 , ОСОБА_14 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Управління житлово - комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_13 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсним - задоволено частково.

Визнано недійсними приватизацію та Свідоцтво про право власності від 19.05.2017 року Серії НОМЕР_1 , видане на підставі розпорядження від 19.05.2017 року №1992 Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово - комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року по справі № 756/8140/18 апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі № 756/8140/18 касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог залишено без змін.

Рішенням Оболонського районного суду місті Києва від 27.04.2023 по справі № 756/11952/21, позовні вимоги ОСОБА_2 , задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 липня 2017 року, за яким продавці ОСОБА_5 і ОСОБА_6 продали покупцю ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною, та зареєстровано у реєстрі за №3955. Визнано судом недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року, за яким продавець ОСОБА_9 продала покупцю ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олександрівною, та зареєстровано в реєстрі за №1952. Виселено ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Виселено ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2023 по справі № 756/11952/21, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Вакуленка Віталія Вікторовича задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В інший частині рішення залишено без змін.

У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, ухвал господарського суду про надання дозволу органам Антимонопольного комітету України на проведення перевірки суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю та/або вчинення передбачених законодавством про захист економічної конкуренції процесуальних дій у вигляді проведення огляду, накладення арешту, опломбовування (опечатування), вилучення, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі-Реєстр) автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, також подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20.

Перевіривши відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що вищезазначені факти встановлені рішеннями судів у зазначених справах.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 було поновлено, у зв`язку із тим, що квартира була повернута у власність територіальної громади, а рішення Оболонського районного суду м. Києва про визнання таким, що втратив право користування квартирою, було скасоване.

Звернувшись до суду з позовом у цій справі позивач вказував на створені йому перешкоди у користуванні нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 , тим, що внаслідок дій відповідачів, ОСОБА_3 без наявних для того правових підстав була зареєстрована та незаконно проживає у вказаній квартирі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства значаться: справедливість, добросовісність та розумність.

Разом з тим відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як убачається із матеріалів справи, згідно довідки № 7477 від 31.08.2017 року, виданої ОСОБА_9 Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані особи, відсутні.

Згідно із витягу з Реєстру територіальної громади від 07.08.2024, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.08.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

07.08.2024 ОСОБА_16 звернулась до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з проханням зареєструвати її за адресою: АДРЕСА_2 . До заяви додано: квитанцію (відомості) про сплату адміністративного збору, витяг з реєстру територіальної громади від 07.08.2024, де зазначено її місце проживання: АДРЕСА_4 , дата реєстрації 23.08.2019, копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_3 , витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.09.2017 № 97286583, згідно якого власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_7 , копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , а також згоду власника житла ОСОБА_7 на реєстрацію місця проживання ОСОБА_16 .

Відповідно до інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб від 18.04.2025 та відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 21.03.2025 убачається, що з 08.08.2024 в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована відповідач ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, у поданому відзиві на позовну заяву по справі №756/825/25, який долучено до матеріалів даної справи, представник ОСОБА_16 , не заперечує, що ОСОБА_16 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Тоді як, станом на момент звернення ОСОБА_16 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з проханням зареєструвати її за адресою: АДРЕСА_2 , рішення Оболонського районного суду місті Києва від 27.04.2023 по справі № 756/11952/21, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 , задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 липня 2017 року, за яким продавці ОСОБА_5 і ОСОБА_6 продали покупцю ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною, та зареєстровано у реєстрі за №3955. Визнано судом недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року, за яким продавець ОСОБА_9 продала покупцю ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олександрівною, та зареєстровано в реєстрі за №1952. Виселено ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Виселено ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Суд ураховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, відповідно до якого «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній меті».

З досліджених доказів судом встановлено, що реєстрація місця проживання та право користування (проживання) спірною квартирою (у цій спірній квартирі) ОСОБА_16 , є похідним від права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру, яке припинилось на підставі зазначеного вище рішення суду.

Відтак, відповідач отримала право користування житлом шляхом реєстрації місця проживання у цій спірній квартирі, за згодою ОСОБА_7 , право власності якої, станом на час реєстрації ОСОБА_16 у квартирі було припинено.

За наведених обставин, реєстрація ОСОБА_16 у спірній квартирі була проведена без законних на те підстав.

Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї підстав для зайняття вказаної квартири.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача ОСОБА_16 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Відтак, виселення її із цього житла переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо критерію пропорційності втручання у право відповідача реєстрація місця проживання та право користування (проживання) спірною квартирою, суд враховує висновки ЄСПЛ, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Суд доходить висновку про наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою у цій справі та виселенням відповідача ОСОБА_3 зі спірної квартири.

Ураховуючи вищенаведене й встановлені обставини справи, зокрема, ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, суд приходить до переконання про необхідність усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача із такого без надання іншого житлового приміщення, та скасування її з реєстрації з вказаної квартири.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до положень Закону № 1871-IX постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Відповідно до п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

За таких обставин та доказів, враховуючи принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з спірної квартири без надання їй іншого житлового приміщення, та скасування її з реєстрації з вказаної квартири, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Разом із тим, при зверненні до суду з позовом позивач просив як усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача, так і визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

За встановлених судом обставин справи ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме пред`явлення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування спірним майном шляхом виселення відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити в зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту в цій частині.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити певні дії та виселення без надання іншого жилого приміщення - задовольнити частково.

Скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_2 .

Виселити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У решті заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації ( , місцезнаходження: м.Київ, Левка Лук`яненка 16) на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28.11.2025.

Відомості про сторони:

1. Позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 );

2. Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місця проживання: АДРЕСА_2 );

3. Відповідач: Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація ( , місцезнаходження: м.Київ, Левка Лук`яненка 16).

Суддя М. М. Ткач