КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16783/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - Самойлович О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюКиївської міської ради,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді П`ятничук І. В.

від 18 серпня 2025 року

у цивільній справі № 759/27451/24 Святошинського районного суду міста Києва

за позовом Київської міської ради

до ОСОБА_1

про повернення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року Київська міська рада звернулась в суд з вказаним позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача безпідставно набуте майно у сумі отриманої премії у розмірі 135 479 грн 50 коп. та судові витрати у розмірі 3 028 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, стверджував, що відповідач, перебуваючи на посаді начальника КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва, отримав грошові кошти у вигляді премій без достатньої правової підстави. Зазначав, що між сторонами було укладено контракт, умови якого (пункт 3.1.2) дозволяють виплату квартальних премій лише за умови відсутності простроченої заборгованості з виплати заробітної плати та виконання інших фінансових показників. Звертав увагу на те, що за результатами позапланового аудиту, проведеного на виконання доручення Київського міського голови, встановлено факти безпідставного нарахування та виплати премій відповідачу за чотири квартали 2021 року на загальну суму 84,82 тис. грн. Позивач стверджував, що в цей період на підприємстві обліковувалася прострочена дебіторська заборгованість із терміном виникнення понад 3 роки на суму 190,00 тис. грн, що згідно з умовами контракту унеможливлювало преміювання керівника. Крім того, позивач вказує на порушення порядку виплати річної премії за 2021 рік у сумі 32,01 тис. грн, яка була нарахована на підставі наказу № 86 від 24.12.2021. Звертав увагу на тому, що всупереч пункту 3.10 контракту, зазначена виплата була здійснена відповідачем самостійно без отримання обов`язкового рішення органу управління майном - Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). На переконання позивача, загальна сума безпідставно набутих коштів становить 135 479,50 грн, які підлягають стягненню на користь бюджету міста відповідно до статті 1212 ЦК України. Позивач вважав, що дії відповідача призвели до неправомірного використання комунальних коштів, факт чого підтверджено аудиторським звітом від 24.01.2023 № 070-2-2-04/1/.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі Київська міська рада, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Зазначає, що суд помилково не врахував імперативні вимоги контракту від 28.05.2020, пункт 3.1.2 якого дозволяє виплату квартальних премій виключно за умови відсутності будь-якої простроченої дебіторської та кредиторської заборгованості, а не лише заборгованості із заробітної плати. Скаржник звертає увагу на те, що аудиторським звітом від 24.01.2023 підтверджено факт наявності на підприємстві простроченої дебіторської заборгованості (понад 3 роки) на суму 190,0 тис. грн та боргів перед ТОВ «Пінара Енерджі» протягом 2021 року, що робило нарахування квартальних премій на загальну суму 84,82 тис. грн безпідставним.

Апелянт наголошує на неправомірності виплати річної винагороди за 2021 рік у розмірі 32,01 тис. грн на підставі наказу № 86, оскільки всупереч пункту 3.10 контракту відповідач здійснив це нарахування самостійно, без обов`язкового рішення органу управління майном - Департаменту транспортної інфраструктури КМДА.

Вказує, що відповідач діяв в умовах реального конфлікту інтересів, порушуючи вимоги статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки самостійно оцінював ефективність своєї роботи та підписував накази про власне преміювання, що свідчить про його недобросовісність. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 638/12192/16-ц, апелянт стверджує, що набуття коштів поза межами встановлених контрактом підстав породжує обов`язок їх повернення як безпідставно набутого майна. Скаржник наполягає, що загальна сума збитків, завданих бюджету територіальної громади внаслідок таких дій, становить 135 479,50 грн, і ці кошти підлягають стягненню, оскільки правова підстава для їх отримання була відсутня з моменту виплати через порушення умов контракту.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів.

Відповідач його повноважний представник на виклик апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 183-187).

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28.05.2020 між виконавчим органом Київської міської ради та ОСОБА_1 укладено контракт, за умовами якого останній зобов`язався здійснювати поточне керівництво Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва строком з 01.07.2020 по 30.06.2023 (з урахуванням додаткової угоди від 25.06.2021).

Розпорядженням Київського міського голови № 547 від 27.06.2023 відповідача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Також, як вбачається з матеріалів справи, протягом 2021 року на підставі власних наказів відповідача № 38, № 56, № 75 та № 85 йому було нараховано та виплачено квартальні премії у розмірах від 50% до 75% посадового окладу за фактично відпрацьований час, а наказом № 86 від 24.12.2021 - премію за підсумками роботи за рік у сумі 32 010 грн.

Умовами укладеного контракту (пункти 3.1-3.9) визначено структуру оплати праці керівника, зокрема пункт 3.1.2 передбачає можливість виплати квартальних премій у розмірі до трьох посадових окладів за умови виконання визначених показників та в межах фонду матеріального заохочення, а пункт 3.3 регламентує виплату щорічної винагороди за ефективне управління майном. При цьому пункт 3.5 контракту встановлює, що розмір премій та винагород може бути змінений виключно за рішенням органу управління майном - Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради.

За результатами позапланового аудиту ефективності управління коштами, проведеного на підставі доручення Київського міського голови, складено аудиторський звіт від 24.01.2023 № 070-2-2-04/1, яким зафіксовано факти безпідставного нарахування премій. Зокрема, встановлено виплату квартальних премій на загальну суму 84 820 грн у періоди, коли на підприємстві обліковувалася прострочена дебіторська заборгованість, а також виплату річної премії у сумі 32 010 грн без отримання обов`язкового рішення органу управління майном, що є порушенням пункту 3.10 контракту.

У зв`язку з виявленими порушеннями, наказом по підприємству від 28.06.2023 № 108-к при проведенні розрахунку при звільненні відповідача було надано вказівку утримати надмірно сплачені кошти.

Звертаючись до суду Київська міська рада вважала, що відповідач без достатньої правової підстави набув грошові кошти територіальної громади внаслідок нарахування собі премій з порушенням умов контракту (за наявності простроченої заборгованості підприємства та без погодження з органом управління), а тому зобов`язаний повернути безпідставно отримане майно на підставі статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримані відповідачем кошти є складовою заробітної плати, а тому, відповідно до статті 1215 ЦК України, вони не підлягають поверненню за відсутності рахункової помилки та доведеної недобросовісності набувача. Суд послався на статтю 43 Конституції України, вказавши, що відповідач реалізовував своє право на винагороду за працю.

Колегія суддів вважає такі висновки помилковими, з огляду на наступне.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване статтею 43 Конституції України, не є абсолютним правом керівника підприємства самостійно та безконтрольно визначати розмір такої винагороди всупереч встановленим власником обмеженням. Реалізація права на отримання премій (як заохочувальної виплати) нерозривно пов`язана з дотриманням умов їх нарахування.

У даному випадку, нарахування премій відбулося не в порядку звичайної трудової діяльності, а шляхом ігнорування керівником імперативних заборон, встановлених Контрактом. Суд першої інстанції помилково залишив поза увагою той факт, що відповідач діяв в умовах реального конфлікту інтересів, самостійно оцінюючи результати своєї роботи та приймаючи рішення про виплату собі бюджетних коштів, достовірно знаючи про наявність перешкод для цього (простроченої заборгованості).

Отже судом першої інстанції допущено підміну правових понять, а саме ототожнено конституційне право на працю з діями, що мають ознаки зловживання службовим становищем. Відповідно для правильного вирішення цього спору є встановлення наявності або відсутності недобросовісності з боку набувача коштів, що виключає застосування захисних положень статті 1215 ЦК України.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.10.2019 у справі № 638/12192/16-ц. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що керівник державного (комунального) підприємства, який прийнятий на роботу згідно з контрактом, зобов`язаний знати вимоги чинного законодавства та умови свого матеріального забезпечення, зокрема обмеження щодо нарахування надбавок і премій за наявності заборгованості на підприємстві. Верховний Суд вказав, що набуття керівником коштів всупереч обмежувальним пунктам контракту не може вважатися добросовісним. У таких діях вбачається умисел особи на отримання коштів, на які вона не мала права згідно з умовами договору.

Застосовуючи цю позицію до обставин даної справи, колегія суддів констатує: ОСОБА_1 , підписавши Контракт, був достеменно обізнаний з його умовами, зокрема з п. 3.1.2 та п. 3.4 (неможливість преміювання при боргах) та п. 3.5 (необхідність рішення органу управління). Як керівник, він також володів повною інформацією про фінансовий стан підприємства, зокрема про наявність простроченої дебіторської заборгованості. Незважаючи на це, відповідач вчинив активні дії - видав розпорядчі документи (накази) про власне преміювання. Такі дії свідчать про свідоме ігнорування умов Контракту з метою отримання майнової вигоди.

Отже, встановлені обставини у своїй сукупності підтверджують недобросовісність відповідача. За таких умов посилання суду першої інстанції на статтю 1215 ЦК України є безпідставним, оскільки ця норма захищає лише добросовісного набувача, а не особу, яка зловживає своїми повноваженнями. До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана його повернути.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц вказала на необхідність застосування стандарту доказування «вірогідності доказів», згідно з яким суд має визнати обставину доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вагомими, ніж докази протилежного.

У цій справі позивач надав вичерпний обсяг доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема: Контракт, що містить умови обмеження й заборони виплат; Аудиторський звіт, що підтверджує факт порушення (наявність боргів та відсутність погоджень); розрахунок сум безпідставно набутих коштів.

Відповідач не надав суду жодного належного доказу, який би спростовував ці факти (наприклад, довідок про відсутність заборгованості на підприємстві або копій рішень КМДА про погодження премій).

Колегія суддів критично оцінює та відхиляє посилання відповідача (у суді першої інстанції) на рішення судів у справі № 759/15644/23 як на підставу звільнення від доказування (преюдицію). Предметом розгляду у вказаній справі була виключно законність наказу роботодавця про відрахування коштів із заробітної плати при звільненні в порядку статті 127 КЗпП України. Суди у справі № 759/15644/23 встановили порушення процедури стягнення коштів (без згоди працівника), однак не розглядали спір про правомірність нарахування цих премій по суті та не надавали оцінку добросовісності ОСОБА_1 у контексті статті 1212 ЦК України. Тому факт скасування наказу про відрахування не легітимізує первісне безпідставне набуття коштів відповідачем.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач набув спірні грошові кошти в розмірі 135 479,50 грн без достатньої правової підстави, діючи недобросовісно, всупереч прямим заборонам Контракту.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права (статті 1212, 1215 ЦК України), не врахував релевантну практику Верховного Суду та надав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга Київської міської ради підлягає задоволенню, а рішення Святошинського районного суду міста Києва - скасуванню з підстав, визначених пунктами 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права (а саме: помилкове тлумачення поняття добросовісності та безпідставне застосування статті 1215 ЦК України, при одночасному незастосуванні статті 1212 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин), з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить із того, що рішення ухвалене на користь позивача, а отже на відповідача покладаються понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 3 028 грн та апеляційної скарги 4 542 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Київської міської ради до ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Київської міської ради () безпідставно набуті грошові кошті у розмірі 135 479 грн 50 коп. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн за подання позову та 4 542 грн - за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов