Провадження № 22-ц/811/3180/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2024 року ТзОВ «Свеа Фінанс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором №Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 в розмірі 62 092, 76 грн та судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 2 422, 40 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували на те, що 17.12.2020 між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z76.00205.007287030, відповідно до якого Банк надав, а відповідач отримала в кредит грошові кошти в розмірі 35650, 00 грн, зі сплатою 9. 99 % річних, строком на 24 місяці.

25 липня 2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (попередня назва - «Росвен Інвест Україна») було укладено Договір Факторингу №01.02-31/23 відповідно до якого АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року.

Відповідач належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 62 092, 76 грн, яка складається з заборгованості за основним боргом 30 185, 71грн; заборгованості за відсотками 6 586, 24 грн.; заборгованості за іншими процентними платежами 25 320, 81 грн.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому позивач змушений звернутись в суд. З врахуванням вищенаведеного просили позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» суму заборгованості за Кредитним договором №Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 в розмірі 62092, 76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» 2 422, 40 грн. сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 , подавши у вересні 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року.

Заявник вважає, що суд першої інстанції у даній справі допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Насамперед, заявник звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал кредитного договору, натомість знаходиться нечитабельна копія такого, відтак, суд першої інстанції не мав права розглядати справи без наявності оригіналу кредитного договору. На думку заявника, суд апеляційної інстанції також не може належно розглянути справу без наявності оригіналу кредитного договору.

Зазначає, що заперечує підписання договору і отримання кредитних коштів, суду не надано достатніх і допустимих доказів того, що саме вона - відповідачка у справі, погодила всі істотні умови вказаного кредитного договору. Разом з тим, категорично не погоджується із процентними платежами у сумі 25 320 грн та заборгованості за відсотками 6 586 грн, оскільки такі згідно того ж рішення майже удвічі досягають розміру самого кредиту. При тому, наголошує, поняття «процентні платежі» та «заборгованість за відсотками» за своїм змістом є тотожні та означає виключно компенсацію за надані послуги.

Вважає, що закон, надавши кредитодавцю більший термін позовної давності, «звузив» її права як позичальниці, а отже при такому «справедливому балансі», суд мав переконатися про існування самого кредитного договору та надати йому оцінку, оскільки кредитодавець у надмірній формі хоче стягнути кошти майже вдвічі більшому розмірі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Встановлено, що 17 грудня 2020 року між акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z76.00205.007287030, відповідно до якого Банк надав, а відповідач отримала в кредит грошові кошти в розмірі 35 650, 00 грн, зі сплатою 9, 99 % річних, строком на 24 місяці.

Відповідач разом з кредитним договором погодилась та підписала Паспорт споживчого кредиту, Додаток до Паспорта споживчого кредиту, Графік щомісячних платежів за кредитним договором, Заяву-анкету.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за вказаним вище кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

У відповідності до статті1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений строк повернення частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Отже, відповідно до положень частини першої статті 1048 та частини першої статті 1050 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Приписи статті 526 ЦК України регламентують, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється належним виконанням.

Згідно статті 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За обставинами даної справи встановлено, що на виконання умов кредитного договору АТ «Ідея Банк» видало ОСОБА_1 35 650 грн.

З виписки по рахунку за період з 17 грудня 2020 року по 20 травня 2021 року вбачається, що відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням або сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи їх взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості, чим порушила взяті на себе договірні зобов`язання.

25 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» (попередня назва - «Росвен Інвест Україна») укладено договір факторингу №01.02-31/23.

Відповідно до розділу 2 цього договору факторингу, АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права вимоги за первинними договорами в розмірі заборгованостей боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в реєстрі боржників.

З матеріалів справи убачається, що до договору факторингу № 01.02-31/23 було складено три реєстри боржників № № 1, 2 і 3, кожен з яких є невід`ємними документами зазначеного договору. Ці реєстри боржників стосуються виключно прав вимоги ТОВ «СВЕА ФІНАНС» до боржників з числа фізичних осіб (населення).

За цим договором факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлено право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 на загальну суму 62 092, 76 грн, з яких: 30 185, 71 грн заборгованість за основним боргом, 6 586, 24 грн - заборгованість за відсотками та 25 320, 81 грн заборгованість за комісіями. На підтвердження вищенаведеної інформації позивачем надано копію витягу з реєстру боржників за кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17 грудня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 48).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, факторинг (фінансування під уступку права грошової вимоги) одна сторона (клієнт) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (фактора) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини щодо укладення між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» договору факторингу №01.02-31/23, який у встановленому порядку не оспорювався і є чинним, а також приписи статті 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, позивач ТОВ «Свеа Фінанс» вважається таким, що у встановленому законом порядку набув права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року на тих самих умовах і в тому обсязі, які існували на момент переходу прав, а відтак, є належним кредитором у зобов`язанні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 належним чином оформлені та документально підтверджені кредитні зобов`язання за кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року, а також, що ТОВ «Свеа Фінанс» за дійсним і не оспореним на даний час договором факторингу № 01.02-31/23 від 25 липня 2023 року довело наявність у нього права на стягнення з відповідачки заборгованості за цим кредитним договором у судовому порядку, оскільки всупереч умов кредитного договору відповідачка не здійснила своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам у строк, вказаний у договорі, чим суттєво порушила взяті на себе договірні зобов`язання.

У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати процентів за користування кредитом, розмір і тип процентної ставки, про що відповідачка особисто поставила свій підпис, кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано суду оригіналу кредитного договору, а долучена копія до матеріалів справи є нечитабельна, колегія суддів відхиляє, оскільки долучення до матеріалів справи саме оригіналу кредитного договору не є обов`язквою умовою у справах про стягнення заборгованості за кредитним договором, а копія договору, яка знаходиться в матеріалах справи, зокрема і в електронній справі, є читабельною та зрозумілою для суду апеляційної інстанції, необхідності у витребуванні в позивача оригіналу кредитного договору колегія суддів не вбачає. З копії кредитного договору убачається, що такий підписаний відповідачкою особисто, з позовом про визнання його недійсним відповідачка до суду не зверталася, частково виконувала умови кредитного договору, належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі її особистого підпису не надала.

Апеляційний суд враховує, що, підписуючи кредитний договір та паспорт споживчого кредиту, відповідачка погодилася з умовами надання кредиту та розміром процентів, банк перед укладенням кредитного договору надав відповідачці в належній формі та в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація їй була відома і зрозуміла, вона ознайомилася з Тарифами банку і погодилася з ними; належний їй примірник оригіналу даного договору вручено банком при підписанні даного договору; умови договору вона вважала справедливими і такими, що відповідають її інтересам.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала, кредит у повному обсязі та в передбачені договором строки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла спірна заборгованість.

З врахуванням вище встановлених обставин справи, місцевий суд дійшов безспірно до вірного висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТзОВ "Свеа Фінанс" не повернуті, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, проте, помилково вважав, що з відповідачки слід стягнути 25 320 грн 81 коп. заборгованості за іншими процентними платежами, з огляду на таке.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Із наданої позивачем виписки по рахунку відповідачки вбачається, що відповідачка сплачувала основний борг за кредитом, погашала проценти та сплачувала комісію. Загалом, відповідачкою за спірний період було сплачено: 4 464 грн 24 коп. комісії за обслуговування кредиту.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Свеа Фінанс» складає: заборгованість за основним боргом заборгованості за основним боргом 30 185,71грн; заборгованості за відсотками 6 586,24грн.; заборгованості за іншими процентними платежами 25 320,81 грн.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Положеннями кредитного договору № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року передбачено, що банк надавав позичальнику кредит на власні потреби.

Таким чином, з урахуванням пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі, комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак, вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

На виконання вимог пункту 4 чпстини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанова правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 вказаних Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п.8 Правил).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням наведеного, встановлені положеннями кредитного договору №Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року умови про щомісячну плату за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) є нікчемними в силу закону.

З огляду на встановлені у справі, що переглядається, обставини, враховуючи нікчемність положень укладеного між сторонами кредитного договору щодо необхідності сплати позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з метою захисту майнових прав позичальника (відповідача), а також її інтересу у правовій визначеності, колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги та стягнення 25 320, 81 грн, як заборгованості за іншими процентами та платежами, оскільки за умовами договору та згідно поданих розрахунків ця сума нарахована як комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Також колегія суддів вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зарахувати сплачену відповідачем комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4 464 грн 24 коп. в рахунок сплати заборгованості за тілом кредиту, і на цю суму зменшити розмір заборгованості такої.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, це процесуальний обов`язок суду.

Згідно з проведеним судом апеляційної інстанції розрахунком, з урахуванням нікчемності такої умови кредитного договору, як плата за обслуговування кредиту, та із зарахуванням вже сплачених відповідачкою платежів по оплаті комісії за обслуговування кредиту, колегія суддів доходить висновку, що розмір заборгованості за кредитним договором № № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 року становить 32 307 грн 71 коп., який розраховується наступним чином: 30 185 грн 71 коп. (тіло кредиту) + 6 586 грн 24 коп. (проценти) 4 464 грн 24 коп. (сплачена комісія) = 32 307 грн 71 коп., тобто заборгованість за тілом кредиту складає 25 721, 47 грн (30 185 грн 71 коп (тіло кредиту) - 4 464 грн 24 коп. (сплачена комісія)), а заборгованість за відсотками - 6 586 грн 24 коп.

З урахуванням встановлених і наведених вище обставин справи та норм матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру стягуваної з відповідачки на користь позивача заборгованості, шляхом його зменшення: з 62 092 грн 76 коп. до 32 307 грн 71 коп.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відтак, таку слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши абзац перший та другий резолютивної частини такого в новій редакції, а в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вказане, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши абзац перший, другий та третій резолютивної частини такого в новій редакції. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги часткове задоволення такої, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також слід змінити, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції. Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року відповідчаку ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з позивача слід стягнути в дохід держави судовий збір, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2025 року змінити, виклавши абзац перший та другий резолютивної частини рішення в новій редакції:

«Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за Кредитним договором № Z76.00205.007287030 від 17.12.2020 в розмірі 32 307, 71 грн (тридцять дві тисячі триста сім гривень 71 копійок), з яких: 25 721, 47 грн (двадцять п`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня 47 копійок) - заборгованість за тілом кредиту та 6 586 грн 24 коп. (шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень 24 копійки) заборгованість за відсотками.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за іншими процентними платежами - відмовити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» 1 260,40 (одна тисяча двісті шістдесят) грн 40 коп. сплаченого позивачем судового збору».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» в дохід держави 1 889 (одна тисяча вісімсот вісімдесят дев`ять) грн 47 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич

«