Провадження 2/127/2416/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідачки - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та є законним представником ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та представником співвідповідача ОСОБА_5 ,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Бойко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить позивачці відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.06.2018, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 . Позивачка зазначила, що лише вона сплачує усі необхідні податки, збори та комунальні платежі. Відповідачі не зареєстровані і незаконно проживають у нежитловому приміщенні за вказаною адресою, а саме в літній кухні вказаного будинковолодіння. Позивачка вважає, що відповідачі не мали і не мають права на проживання в належному їй будинковолодінні, тим паче у нежитловому приміщенні. Також позивачка зазначила, що відповідачі відмовляються добровільно виселитись, а тому вона позбавлена можливості здати будинковолодіння в оренду або продати його, що є перешкодою в користуванні майном. Крім того, як стверджує позивачка, відповідачі постійно провокують сварки, ображають її, поводять себе зухвало, спускають собак і цькують їх на неї, перешкоджають їй у доступі до будинку, що також у значній мірі порушує її законні права та інтереси. У зв`язку з такою поведінкою відповідачів позивачка постійно звертається до поліції. Також відповідачі тривалий час, як стверджує позивачка, без її дозволу користувались електричною енергією і звертались із заявами про надання їм дозволу на підключення до електромережі, однак отримали відмову.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогою про усунення перешкод в користуванні її власністю шляхом виселення з літньої кухні, яка розташована в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 разом із неповнолітніми дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого приміщення.

Ухвалою суду від 27.07.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради; запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 27.07.2023, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками, направлені відповідачам за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, були одержані ними 24.08.2023, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачі були належним чином повідомленими про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 27.07.2023 вважається врученою відповідачам 24.08.2023.

Ухвалою суду від 24.10.2023, зокрема, було прийнято до розгляду в якості доказів матеріали, надані адвокатом позивачки в судовому засіданні разом із клопотанням від 02.10.2023; за клопотанням сторони позивача викликано в засідання в якості свідка ОСОБА_7 ; зупинено провадження у справі за клопотанням ОСОБА_2 до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 127/13374/20.

Ухвалою суду від 06.06.2025 провадження у справі було поновлено.

11.08.2025 суд прийняв до розгляду поданий 11.08.2025 відповідачкою ОСОБА_2 відзив на позовну заяву від 28.08.2023, подану позивачкою відповідь на відзив від 06.09.2023, одержану судом 07.09.2023, а також додаткові письмові пояснення надані сторонами по справі 25.07.2025 і 07.08.2025, разом із доданими до цих заяв по суті справи доказами, про що постановив відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 11.08.2025 зобов`язано органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору.

На виконання вимог вищевказаного судового рішення Службою у справах дітей Вінницької міської ради 24.09.2025 надано суду висновок № 01/00/011/57294 від 18.09.2025.

10.11.2025 судом постановлено ухвалу без оформлення окремого документа про продовження розгляду справи за відсутності свідка ОСОБА_7 , яку занесено до протоколу судового засідання.

Також, 10.11.2025 судом було прийнято до розгляду в якості доказів матеріали, подані відповідачкою ОСОБА_2 разом із клопотанням від 13.08.2025 (одержано судом 18.08.2025) і направлені на адресу суду 22.09.2025 (одержано судом 24.09.2025), та позивачкою разом із клопотаннями від 16.09.2025 (одержано судом 22.09.2025); відмовлено відповідачці у прийняті до розгляду матеріалів, направлених від її імені на електронну адресу суду без ЕЦП 24.08.2023, 28.08.2023, 30.08.2023, 03.09.2023, 16.09.2023, 05.10.2023, 12.10.2023, 05.07.2025 (т. 1 а.с. 47-64, 67-94, 96-97, 101-189, 198-222, 224-227, т. 2 а.с. 99-126); відмовлено позивачці у задоволенні її клопотання про витребування доказів від 16.09.2025 (одержано судом 22.09.2025), про що постановлено відповідні ухвали без оформлення окремих документів, які занесені до протоколу судового засідання.

24.11.2025 судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідачки у дослідженні відео на ютуб-каналі, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання.

Враховуючи положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні позивачка та її адвокат позовні вимоги підтримали і просили задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві. Позивачка зазначила, що відповідачі не були членами сім`ї колишнього власника майна, не є й і її членами сім`ї, не мали і не мають права на проживання в належному їй будинковолодінні, тим паче у нежитловому приміщенні. Позивачка вказала, що відповідачі постійно провокують сварки, ображають її, поводять себе зухвало, перешкоджають їй у доступі до будинку, тим самим порушують її законні права та інтереси.

Відповідачка ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та будучи законним представником малолітніх відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також представником співвідповідача ОСОБА_5 , позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні, аргументуючи тим, що вона з 2010 року проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , куди вселилась з дозволу своєї бабусі - ОСОБА_6 , а згодом і її чоловік. Малолітні діти проживають за даною адресою з моменту свого народження. Також відповідачка зазначила, що їх сім`я не має іншого житла, а позивачка створює їм нестерпні умови для проживання.

Представниця органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради заперечувала щодо виселення малолітніх дітей з належного позивачці майна, мотивуючи тим, що виселення буде суперечити інтересам дітей, посилаючись при цьому на висновок Служби у справах дітей Вінницької міської ради № 01/00/011/57294 від 18.09.2025.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 27.07.2023 і в ході розгляду справи неодноразово було роз`яснено сторонам по справі порядок надання доказів по справі, наслідки їх ненадання суду, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Надані відповідачкою докази, а саме ті, що наявні в т. 3 а.с. 29-41, 51-52, 34-81 і в т. 4 а.с. 189-195, не є належними в розумінні положень ст. 77 ЦПК України, оскільки не стосуються предмета доказування у даній справі, а тому не приймаються судом до уваги.

У зв`язку із неодноразовими неявками свідка ОСОБА_7 , враховуючи думку учасників справи суд, керуючись ст. 224 ЦПК України, постановив продовжити розгляд справи за відсутності цього свідка, про що 10.11.2025 було постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого процесуального документа, яку занесено до протоколу судового засідання. При цьому судом враховано, що ОСОБА_7 не повідомляла суд про відмову давати показання.

Суд не приймає до уваги письмові пояснення ОСОБА_7 , надані суду 09.10.2025, оскільки вважає такі пояснення недопустимим доказом в розумінні положень ст. 78 ЦПК України. (т. 5 а.с. 1-4)

Також суд не приймає до уваги й подані ОСОБА_7 разом із вищевказаними письмовими поясненнями документи (т. 5 а.с. 5-18), адже право на подання доказів по справі мають виключно учасники справи, якими у справах позовного провадження, у відповідності до ч. 1 ст. 42 ЦПК України, є сторони і треті особи, на яких, зокрема, процесуальним законом покладено й обов`язок доказування. При цьому свідок, у відповідності до ч. 4 ст. 69 і ст. 231 ЦПК України, може користуватись записами лише під час надання показань суду і виключно в тих випадках, якщо його показання пов`язані з будь-якими обчисленнями та іншими даними, які важко зберегти в пам`яті.

В ході розгляду справи судом було також досліджено відеозаписи та фотознімки, розміщені на CD-диску. (т. 2 а.с. 31)

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18.06.2018 державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1-543, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 14.02.2023. (т. 1 а.с. 5, 10)

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2025 по справі № 127/13374/20, яке набрало законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 28.05.2025, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання вищевказаного заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними. Постановою Верховного Суду від 20.10.2025 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2025 та постанова Вінницького апеляційного суду від 28.05.2025 залишені без змін.

В ході розгляду справи встановлено, що нумерація вищевказаного будинковолодіння неодноразово змінювалась. Так, після введення будинку в експлуатацію йому було присвоєно № 62-А, який потім змінено на № НОМЕР_1 , а згодом на АДРЕСА_1 , який в подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 200 від 04.06.1987 змінено на АДРЕСА_1 і на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2203 від 16.09.2021 змінено на № 80-А. (т. 1 а.с. 11 (аналогічно т. 4 а.с. 248), т. 2 а.с. 157 (аналогічно т. 3 а.с. 161, т. 4 а.с. 231, 245), т. 2 а.с. 159 (аналогічно т. 3 а.с. 165-166, т. 4 а.с. 225-226), т. 4 а.с. 9-11, 50-59) Зокрема, на підставі рішення Вінницької міської ради № 1030 від 29.04.2022 вулиця «АДРЕСА_1» була перейменована на «АДРЕСА_1». (т. 2 а.с. 30)

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується й довідками № 43533 і № 43534, виданими 11.07.2023 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради на запит суду. (т. 1 а.с. 21, 23)

Твердження позивачки про те, що відповідачі не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставними, адже зміна нумерації будинковолодіння, як і перейменування вулиці, не змінює місця розташування нерухомого майна і місця реєстрації особи.

Зокрема на сьогодні, у відповідності п. 26 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ № 265 від 07.02.2022, у разі прийняття рішення про зміну нумерації будинків, перейменування географічних об`єктів, населених пунктів, адміністративно-територіальних одиниць, зміни в адміністративно-територіальному устрої в порядку, встановленому законом, вносяться зміни до реєстру територіальної громади із збереженням попередніх даних про дату реєстрації/декларування місця проживання (перебування) із подальшим внесенням такої інформації до відомчої інформаційної системи ДМС та Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, враховуючи вищенаведене відповідачі наразі зареєстровані у будинку, що належить на праві власності позивачці.

Зміна нумерації будинків по АДРЕСА_1 , зокрема належного позивачці на праві власності, призвела до відображення недостовірної інформації у довідках, що були надані учасниками справи в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Однак це не спростовує вищевказаний факт.

Зважаючи на доводи відповідачки, суд також зауважує, що законодавство не передбачає обов`язку для власників вносити зміни до документа про право власності на нерухоме майно, якщо відбулось перейменування вулиці, на якій розміщена така нерухомість, або ж змінено її нумерацію. Документи залишаються чинними й ніхто не має права вимагати їх заміни. Більше того, ст. 19 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Водночас, власник нерухомого майна завжди має право звернутися до органу державної реєстрації прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін.

Твердження відповідачки про те, що позивачка самостійно змінила нумерацію будинку, тим самим створивши «двійника», є безпідставними, адже присвоєння, зміна, коригування і скасування адреси об`єкта нерухомого майна у відповідності до ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» здійснюється, в даному випадку, виконавчим комітетом Вінницької міської ради.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі проживають у приміщенні, яке з інвентаризаційних відомостей ВМ БТІ на вказане будинковолодіння станом на 1981 рік значиться під літ. «В» як «времянка з прибудовою» (т. 4 а.с. 209-213), а у технічному паспорті, виготовленому КП «ВМ БТІ» станом на 21.03.2018, значиться під літ. «В» як «літня кухня» (т. 1 а.с. 6-7зв.)

Також судом встановлено, що у вищевказаному помешканні ОСОБА_2 проживає і зареєстрована з 10.07.2010 (т. 2 а.с. 147); ОСОБА_5 проживає з часу укладення шлюбу із ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , а зареєстрований з 03.07.2014 (т. 2 а.с. 149). Крім того, у даному помешканні з моменту свого народження проживають й малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані у ньому з 04.05.2018 і з 21.02.2018, відповідно (т. 2 а.с. 156, т. 4 а.с. 143-144, відомості з ЄДДР, доступ до якого має суд).

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2021 по справі № 127/32575/19, яке набрало законної сили на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 30.03.2021, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та Виконавчого комітету ВМР про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, зокрема, що «відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , проживаючи у «врємянці», сплачують за житлово-комунальні послуги та здійснюють поліпшення житлових умов, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 57-65), видатковими накладними (а.с. 67-71, 73), товарним чеком (а.с. 72)».

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Сторони визнали той факт, що біологічним батьком ОСОБА_2 був син ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , який помер у 1989 році; мати ОСОБА_2 - ОСОБА_10 вдруге уклала шлюб із ОСОБА_11 , який удочерив ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 , до зміни прізвища та по батькові внаслідок удочеріння - ОСОБА_13 (дата внесення змін до актового запису у зв`язку з удочерінням - 01.10.1996 на підставі розпорядження Тиврівської РДА № 80-р від 28.03.1996)). (т. 2 а.с. 28-28зв.)

Враховуючи наведене і зважаючи на те, що суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних учасниками справи вищевказаних обставин і добровільності їх визнання, у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказування.

Так, у відповідності до ст. 117 КпШС в редакції, чинній на час удочеріння відповідачки, усиновлені втрачають особисті та майнові права і звільняються від обов'язків щодо своїх батьків та їх родичів. При усиновленні дитини однією особою ці права і обов'язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновитель чоловік, або батька, якщо усиновитель жінка.

Водночас, судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , як бабою та онукою, був збережений зв`язок, на що вказує, зокрема, її дозвіл за життя на проживання ОСОБА_2 у її будинку, реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у цьому будинку 10.07.2010, оформлення 07.07.2000 заповіту на ОСОБА_2 , як онуку, хоча й змінений нею в подальшому. (т. 2 а.с. 147, т. 4 а.с. 216)

Однак онука, у розумінні сімейного та цивільного законодавства, не є членом сім`ї баби.

Судом прийнято до уваги, що законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї, однак визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доказів того, що відповідачі не лише постійно проживали разом із ОСОБА_6 , але й вели із нею спільне господарство, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи наведене, суд погоджується із доводами позивачки про те, що ОСОБА_2 , як і її чоловік ОСОБА_5 , не були членами сім`ї попереднього власника - ОСОБА_6 .

Водночас, згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання не лише для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, а й інших осіб.

Судом встановлено, що відповідачі були вселені до «времянки», яка наразі у технічному паспорті на будинковолодіння значиться як «літня кухня», і зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 за згодою колишнього власника - ОСОБА_6 .

Таким чином, між відповідачами та ОСОБА_6 було встановлено сервітут без визначення строку.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із ч. 1, ч. 3 і ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Суду не надано доказів того, що між відповідачами та попереднім власником - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , існували спори щодо їх проживання у належному на праві власності їй будинковолодінні.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 346 ЦК України підставою припинення права власності, зокрема є смерть власника.

Статтею 406 ЦК України визначено підстави припинення сервітуту.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України.

Водночас, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч. 1 ст. 109 ЖК України).

За встановлених судом обставин відповідачі наразі користуються чужим майном, а саме майном позивачки, із якою відсутні будь-які домовленості щодо збереження за ними права користування цим майном.

Судом встановлено, що позивачка та відповідачі не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є і не були членами однієї сім`ї.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У відповідності до Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені; концепція «житла» не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, у справі «Глоба проти України» (GLOBA v. UKRAINE), заява № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 року, у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» («Buckley v. the United Kingdom») від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення Європейського суду з прав людини від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Так, житло, в якому проживають відповідачі, як встановлено в ході розгляду справи, не відповідає належним умовам проживання, оскільки, зокрема, у ньому відсутнє електропостачання внаслідок його припинення за заявою позивачки, при цьому що газопостачання ніколи й не було.

Водночас судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не мають іншого житла, а спірне житло є єдиним житлом для їх проживання разом із двома малолітніми дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (номер довідок 197362942 і 197363734 від 23.01.2020). (т. 2 а.с. 152-153 (аналогічно т. 3 а.с. 93-96)) Дані обставини стороною позивача не спростовано.

Відповідач ОСОБА_5 з 01.12.2009 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів; визнаний учасником бойових дій відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (посвідчення серії НОМЕР_3 від 31.12.2014). (т. 2 а.с. 161, 165-167)

Також судом встановлено, що відповідачі тривалий час проживають за адресою: АДРЕСА_1): ОСОБА_2 понад 15 років, ОСОБА_5 понад 14 років, а їх малолітні діти - з моменту свого народження, тобто мають тривалий зв`язок із спірним приміщенням як із житлом.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria)). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia)).

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine) від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Аналізуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Суд зауважує, що не є підставою для виселення осіб із житла сам факт переходу права власності на майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини.

У ст. 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у ст. 2 ЦПК України , згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Як проголошено у ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суд прийшов до висновку, що тривалий час проживання відповідачів у спірному приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати його житлом відповідачів в розумінні ст. 8 Конвенції.

Враховуючи проживання у спірному житлі й малолітніх дітей, суд приймає до уваги наступне, зокрема.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини).

Згідно зі ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Як вже зазначав суд, у відповідності до положень ч. 3 і ч. 4 ст. 29 ЦК України, в даному випадку, місцем проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є місце проживання їх батьків.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до ст. 7 СК України і ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при розгляді даної справи необхідно виходити з найкращих інтересів дітей.

На виконання положень ст. 19 СК України та вимог ухвали суду від 11.08.2025 органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/57294 від 18.09.2025 щодо розв`язання спору. (т. 4 а.с. 18)

Згідно із вищевказаним висновком, орган опіки та піклування вважає недоцільним виселення дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Оцінивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, суд погоджується із даним висновком, хоча він і не є достатньо обґрунтованим, однак за даних обставин справи він не суперечить інтересам дітей.

Зважаючи на те, що житло, у якому проживають й малолітні діти, не відповідає належним умовам проживання, як встановлено судом, суд вважає за необхідне зауважити, зважаючи до доводи відповідачки, зокрема як їх законного представника, що обов`язок забезпечити дітям належні умови проживання державою покладено в першу чергу саме на батьків.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка послалась як на підставу для усунення їй перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житла, зокрема на положення ст. 116 ЖК України.

Так, згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, ст. 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Отже, для застосування норм вищевказаної статті необхідна наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття і 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами по справі склались неприязні стосунки, мають місце конфлікті ситуації, взаємні образи.

Кожна із сторін по справі неодноразово зверталась до правоохоронних органів, зокрема, як те вбачається з матеріалів справи, щодо неправомірних дій одна одної. (т. 2 а.с. 6-20, 22, т. 3 а.с. 13-14, 16, 18, 20, 22-24, 26, 28, 58, 115-117 (аналогічно т. 4 а.с. 156-158), 167-177, 185-186 (аналогічно т. 4 а.с. 136-137)) Однак, за результатами розгляду таких звернень було встановлено, що ознаки кримінальних правопорушень відсутні, натомість вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Зокрема ОСОБА_2 зверталась із заявами та скаргами до АТ «Вінницяобленерго», служби у справах дітей, Вінницької міського ради, Вінницького міського голови, Президента України, Уповноваженого ВРУ з прав людини, Міністерства енергетики України, Департаменту енергетики, транспорту та зв`язку ВМР, ТОВ «Енера Вінниця», отримавши на них відповідні відповіді. (т. 3 а.с. 45-52, 60-63 (аналогічно т. 4 а.с. 185-188), 83-84, 112-114 (аналогічно т. 4 а.с. 159), 162-177 (аналогічно т. 4 а.с. 167-177), 181-184 (аналогічно т. 4 а.с. 125-129), 187-188, 190-192 (аналогічно т. 4 а.с. 133-135), т. 4 а.с. 20-36 (аналогічно т. 4 а.с. 74-90))

Водночас, суду не доказів притягнення будь-кого із сторін по справі до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення будь-яких неправомірних дій відносно одна одної. Таких фактів судом не встановлено.

Судом прийнято до уваги, що позивачка, як вона сама повідомила в засіданні, не проживає у належному їй на праві власності будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за місцем своєї реєстрації - за адресою: АДРЕСА_5 .

Позивачкою та/або її адвокатом не доведено, що відповідачі систематично руйнують чи псують приміщення в якому проживають, використовують його не за призначенням або ж систематично порушують правила співжиття, приймаючи до уваги, зокрема, що вони не проживають в одному будинку, а заходи попередження або громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже, стороною позивача недоведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для виселення відповідачів з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.

В ході розгляду справи справи судом звернуто увагу на баланс інтересів сторін спору, досліджено питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки та захистом права відповідачів, якими є й малолітні особи, зокрема, на користування спірним майном.

Суд прийшов до висновку, виходячи із принципу верховенства права, що право позивачки не може бути захишене шляхом виселення відповідачів із спірного житла, внаслідок чого вони разом із двома малолітніми дітьми стануть безхатченками, оскільки іншого житла вони не мають, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи і співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц виснувала, що у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Щодо решти доводів учасників справи, то суд зауважує, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент, використаний стороною. При цьому, решта доводів учасників справи не спростовує висновку суду. Під час ухвалення даного рішення судом оцінено докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності.

Отже, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши їх письмові пояснення викладені в заявах по суті спору та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, суд, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору в сумі 1 073, 60 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 28.06.2023. (т. 1 а.с. 4)

Крім того, адвокатом позивачки 24.11.2025 подано до суду заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу разом із доданими до неї доказами розміру таких витрат. (т. 5 а.с. 45-46)

Так, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Водночас, стороною позивача не надано суду доказів направлення (надання) заздалегідь іншим учасникам справи доказів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Оскільки склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доведенню, порушення заявником свого процесуального обов`язку та ненаправлення іншій стороні копій доказів на підтвердження дійсності понесення на правничу допомогу витрат призводить до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду ознайомитись із їхнім змістом, позбавляє можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку.

Проте, вищенаведене не є, в даному випадку, підставою відмови у розподілі витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачкою слід залишити за нею.

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 12-16, 29 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 238, 258, 259, 263-266, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні її власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого приміщення - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 (наразі - 80А).

ОСОБА_5 : ІНФОРМАЦІЯ_8 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 (наразі - 80А).

ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 (наразі - 80А).

ОСОБА_4 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 (наразі - 80А).

Служба у справах дітей Вінницької міської ради: ; місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Соборна, 50.

Рішення суду складено 01.12.2025.

Суддя