Єдиний унікальний номер судової справи: 945/246/23
Номер провадження: 22-ц/812/1955/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Чистою В.В.,

за участю представника - адвоката Гавловської Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Гавловською Юлією Вікторівною

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Гапоненко Н.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислове підприємство «Миколаїв-Колос» (надалі - ТОВ АП «Миколаїв-Колос») про визнання договору купівлі-продажу виконаним та дійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ АП «Миколаїв-Колос» про визнання договору купівлі-продажу виконаним та дійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 03 листопада 2003 року між ним та ТОВ АП «Миколаїв-Колос» у письмовій формі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - дачного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з прилеглою огорожею.

За вказаним договором позивач сплатив відповідачу 107 400 грн та на підставі Акту приймання-передачі прийняв вказаний будинок, яким користується 20 років, здійснює утримання майна та його поліпшення, сплачує за користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності.

В подальшому рішенням Коблівської сільської ради від 03 вересня 2021 року будинку присвоєно нову адресу - АДРЕСА_1 , 24 січня 2022 року виготовлено технічний паспорт на домоволодіння, а 10 лютого 2022 року отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірний будинок де зазначено, що він є власником дачного будинку площею 367,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Проте, при зверненні до нотаріальної контори для оформлення договору дарування вказаного будинку, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій на підставі того, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений.

На думку позивача спір підлягає вирішенню у судовому порядку, оскільки відсутність і неможливість нотаріального посвідчення договору дарування перешкоджає реалізації його права власника спірного майна, іншим шляхом вирішити цю ситуацію неможливо, а набуття ним права власності на дачний будинок не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Крім того, зазначає, що норми про державну реєстрацію правочинів щодо відчуження нерухомості уведені в дію лише з набранням чинності ЦК України 2003 року, а на час укладення спірної угоди діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомості.

Право власності на спірний дачний будинок виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в простій письмовій формі, тобто на незаборонених законом підставах та за відсутності у ЦК УРСР 1963 року спеціальних вимог щодо форми договору купівлі-продажу інших об`єктів, крім вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та будівельних матеріалів; оскільки угода виконана сторонами та жодна з них не заперечує законність її здійснення, є достатні підстави для визнання угоди дійсною в судовому порядку.

Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу дачного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ним та ТОВ АП «Миколаїв-Колос» в особі директора Єфименко І.А. 03 листопада 2003 року виконаним та дійсним.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2024 року відмовлено у прийнятті заяви про визнання позову представником відповідача ТОВ АП «Миколаїв-Колос».

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року, в якому ухвалою того ж суду від 21 серпня 2025 року виправлено описку, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу майна не відповідав вимогам закону, не підлягав нотаріальному посвідченню та жодна зі сторін не ухилялась від його нотаріального посвідчення, а тому відсутні підстави для визнання цього договору дійсним. Вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу виконаним не передбачена ст.16 ЦК України як спосіб захисту, а тому не може бути задоволена.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Гавловська Ю.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що до 05 серпня 1992 року Закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, збудовані у період до 05 серпня 1992 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, не підлягають проходження процедури прийняття в експлуатацію. Вказує на те, що на момент укладення договору сторони були позбавлені можливості посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально за відсутності законодавчо визначених підстав. Крім того, між сторонами договору були узгоджені всі домовленості щодо ціни та умов договору. Вказаний договір був виконаний сторонами належним чином і до тепер не виникало ніяких претензій і спорів по ньому, більш того договір ніким ніколи не оскаржувався, відповідно ні чиїх прав не порушував. До того ж, відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження майна була надана в усному порядку під час звернення для нотаріального оформлення договору дарування дачного будинку, а відтак іншого порядку захисту прав позивача, а ніж як звернення до суду не передбачено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про місце й час судового розгляду повідомлений належними чином, причини неявки суду не повідомив з урахуванням ст. 372 ЦПК України його неявка є такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 03 листопада 2003 року між ТОВ АПП «Миколаїв-Колос» в особі Єфименка Ігоря Анатолійовича, що діє на підставі Статуту (Продавцем) та ОСОБА_1 (Покупцем) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність Покупцю об`єкт нерухомого майна - дачний житловий будинок площею 12 метрів на 24 метри, з тимчасовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 з прилеглою огорожею з 17 залізобетонних плит та три папки з проектно-кошторисною документацією, загальна сума договору погоджена сторонами та складає 107400,00 грн без ПДВ (а.с.10).

Згідно копії Акту приймання-передачі об`єкту нерухомого майна який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 03 листопада 2003 року, продавець ТОВ АПП «Миколаїв-Колос» передав у власність ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна дачний житловий будинок площею 12 метрів на 24 метри з тимчасовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 з прилеглою огорожею з 17 залізобетонних плит; в акті зазначено початок будівництва нерухомого майна - 1984 року, введення в експлуатацію - 01 січня 1992 року (а.с.11).

З копій квитанції до прибуткового касового ордеру № 21 від 03 листопада 2003 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив ТОВ АПП «Миколаїв-Колос» за договором купівлі-продажу 107 400 грн відповідно до накладної № 38 від 03 листопада 2003 року за дачний житловий будинок площею 12*24 м., прилеглу огорожу з 17 залізобетонних плит, 4 тимчасові будівлі і споруди, господарчий блок, гостьовий будинок, проектно-кошторисну документацію (3 папки) (а.с.12-13).

В подальшому рішенням Коблівської сільської ради Миколаївської області від 03 вересня 2021 року №50 дачному будинку загальною площею 367,8 кв.м., який розташований в АДРЕСА_2 , змінено поштову адресу з 14/3 на 14/3А (а.с.9).

24 січня 2022 року, за замовленням ОСОБА_1 ТОВ ТИЦ «Нью Вектор» виготовлено технічний паспорт дачного будинку за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого станом на 01 січня 2021 року до складу нерухомого майна входить дачний будинок літ. А-1 1989 року спорудження, площею 367,8 кв.м., гостьовий будиночок літ. Б-1 1989 року спорудження, площею 31,3 кв.м., господарчий будинок літ. В 1989 року спорудження, площа нерозбірлива, підсобне приміщення літ. Г, сараї літ .Д, Е, вбиральня літ. Е, душ літ. З, ворота № 1, хвіртка № 2, огорожі №№ 3, 6, водопровідний кран № 4, огорожа №5 (а.с.15-19).

08 лютого 2022 року на підставі технічного паспорту та рішення Коблівської сільської ради Миколаївської області право власності на дачний будинок загальною площею 367,8 кв.м., (А-1 - дачний будинок, Г-підсобне, Д-сарай, Е-сарай, Є-вбиральня, З -душ, № 1-6- огорожі та споруди, Б-1 - гостьовий будиночок) за адресою : АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , про що свідчить Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Згідно довідки виконавчого комітету Коблівської сільської ради від 25 січня 2023 року № 8, на частині земельної ділянки площею 0.8620 за кадастровим номером :09:000:1656, землі сільськогосподарського призначення, землі запасу, яка розміщена в межах Коблівської сільської територіальної громади і знаходиться у комунальній власності, розташований дачний будинок з адресою АДРЕСА_1 (а.с.14).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що право власності на спірний дачний будинок виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в простій письмовій формі, тобто на незаборонених законом підставах та за відсутності у ЦК УРСР 1963 року спеціальних вимог щодо форми договору купівлі-продажу інших об`єктів, крім вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та будівельних матеріалів.

Крім того, оскільки угода виконана сторонами та жодна з них не заперечує законність її здійснення, є достатні підстави для визнання угоди дійсною в судовому порядку.

На думку позивача спір підлягає вирішенню у судовому порядку, оскільки відсутність і неможливість нотаріального посвідчення договору дарування перешкоджає реалізації його права власника спірного майна, іншим шляхом вирішити цю ситуацію неможливо, а набуття ним права власності на дачний будинок не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадян.

Відповідно до статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом наведених норм процесуального права, статті 47 ЦК УРСР позивач має довести ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди. При цьому ухилення - це умисні дії, направлені на невчинення своїх обов`язків.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції застосував норми відповідних законів та підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі чинних на момент виникнення спірних правовідносин та дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки укладений сторонами договір купівлі-продажу майна не підлягав нотаріальному посвідченню та жодна із сторін не ухилялась вій його нотаріального посвідчення. До того ж, суд першої інстанції виходив з непередбаченого законом способу захисту.

Разом з тим Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц.

До 05 серпня 1992 року Закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

У серпні 2012 року до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 404 внесені зміни до пункту 3.2. розділу 3 Інструкції та в абзаці 82 зазначено, що прибудови до індивідуальних (садибних) житлових будинків та господарські (присадибні) будівлі та споруди, які побудовані до 5 серпня 1992 року, до самочинного будівництва не належать.

Документом, що засвідчує прийняття в експлуатацію таких прибудов та будівель і споруд, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 569/5518/15-ц (провадження № 61-4693св18).

Відповідно до статті 27 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Як встановлено судом, право власності на спірний дачний будинок за ОСОБА_1 було зареєстровано на підставі технічного паспорту від 27 січня 2022 року та рішення Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 03 вересня 2021 року №50.

Отже, наведе свідчить про те, що договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_1 та ТОВ АПП «Миколаїв -Колос» 03 листопада 2003 року не є підставою реєстрації права власності ОСОБА_1 на належний йому на праві власності вказаний вище дачний будинок.

За такого, спосіб судового захисту порушеного права, який обрав позивач не є ефективним, оскільки задоволення вимог про визнання договору купівлі-продажу виконаним та дійсним не забезпечить захист порушених прав позивача, як законного власника дачного будинку загальною площею 367,8 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 щодо реалізації ним права розпорядження нерухомим майно (укладення договору дарування та ін).

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу виконаним та дійсним суд першої інстанції виходив також із інших підстав, проте, остаточний висновок суду про відмову у задоволенні позову є вірним.

Посилання в апеляційній інстанції представника позивача на визнання відповідачем позову, як підставу для задоволення вимог позивача не є підставою для скасування рішення суду з урахуванням встановлених обставин даної справи.

Зогляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Гавловською Юлією Вікторівною - залишити без задоволення.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 28 листопада 2025 року.