справа № 753/9312/25
провадження № 2/753/7521/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Начичко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортноїх пригоди, й моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортноїх пригоди, й моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 24.12.2024 року о 09 год. 40 хв. на вулиці Ревуцького, 40-б в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_1 , не була уважною, та, рухаючись заднім ходом, у порушення п.п.10.9, 2.3 б ПДР України, здійснила наїзд на припаркований «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить йому відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що призвело до пошкодження автомобіля.

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 23.01.2025 року, яка набула чинності, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу - 850 грн. 00 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відповідно до Полісу ЕР.222410409 від 04.06.2024 року.

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному йому автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, ним 12.03.2025 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно Звіту визначення вартості матеріального збитку від 14.03.2025 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , 2016р.в., вартість відновлювального ремонту складає 156 410 грн. 09 коп., й у відповідності що Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс ЕР.222410409 від 04.06.2024 року) відповідно до ліміту відповідальності страховика виплатило йому 50 292 грн. 30 коп. страхового відшкодування за завдані збитки.

Водночас, вказані страхові виплати не в повній мірі покриватимуть завдані йому збитки, що складають 156 410 грн. 09 коп. відповідно до вказаного Звіту, яким визначено вартість відновлювального ремонту - 156 410 грн. 09 коп.

Вважає, що різниця між вартісю відновлювальних робіт, які він мусить оплатити для відновлення свого пошкодженого автомобіля, і отриманим страховим відшкодуванням, становить 107 117 грн. 79 коп., що підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Окрім того, зважаючи на пошкодження належного майна (автомобіля), розмір збитків, вплинуло на його моральний стан, він зазнав душевних страждань унаслідок пошкодження майна, що спонукало його до вжиття заходів для зміни усталеного способу життя з використанням автомобіля, без такого, відновлення автомобіля й інших дій (заходів), недобросовісної поведінки відповідача, її деструктивної позиції щодо необхідності відшкодування збитків, й вважає, що розмір моральної шкоди становить 10 000 грн. 00 коп, сума якого здатна відновити його психологічний/моральний стан.

Також ним понесені витрати 5 000 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження, які просить стягнути з відповідача на його користь.

Прозивач в судове засідання повторно не з`явивлися, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Представником позивача Стегарем О.М., діючим на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 05 травня 2025 року, подана заява від 26.11.2025 року про розгляд справи за відсутності позивача, його представника з підтриманням позовних вимог.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), а будучи присутньою в судовому засіданні 20.08.2025 року (а.с.57-59), позов не визнала, водночас, з 20.08.2025 року, тобто дати отримання позовної заяви з додатками до неї, які були вручені їй в судовому засіданні, відзив на позов нею поданий поза межами строку, визначеного законом, в саме 21.11.2025 року, який не містить клопотання про поновлення строку подачі відзиву на позов (з 20.08.2025 року), поважні причини пропуску подачі відзиву на позов, а тому суд відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Положенням ст.178 ЦПК України визначені вимоги до відзиву, правила подачі відзиву на позов.Так, у відзиві, відповідно до ч.1 ст.178 ЦПК України, відповідач викладає заперечення проти позову.Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4 ст.178 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст.178 ЦПК Укпраїни до відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч.7 ст.178 ЦПК України), а тому подане відповідачем клопотання від 25.11.2025 року про призначення у справі судової-автотоварознавчої експертизи, підлягає поверненню (ч.4 ст. 183 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19).

Зазначене свідчить відповідчем про зловживання процесуальними правами, в порушення принцип рівності іншої сторони у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява № 17748/91, п. 38), адже відповідач, нереалізувавши процесуальні права на відзив та подачу доказів, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи до судового засідання, у порядку та строки визначені судом й законом, порушив процесуальне право іншої сторини - позивача, бути обізнаним про докази, оскільки кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони, у тому числі, отримувати копії матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати їх.

Суд зазначає, що відповідно до відповідно до ч.1 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Так, відповідно до ч.1 ст.191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.2 ст..83 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.8, 9 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19) вказано, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України.

Щодо процесуальних питань при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України), які у разі подання у письмовій формі повинні бути оформлені згідно з вимогами статті 183 ЦПК України.

Копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Відповідачкою подано відзив на позов від 21.11.2025 року у порушення ст.178 ЦПК України, проте із клопотанням про поновлення строку подачі відзиву на позов не зверталась, у якому позовні вимоги не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимоги. Вважаючи, що її цивільно-правова відповідальність, як учасника ДТП, була застрахованою, й третьою особою позивачу виплачено 50 292 грн. 30 коп. страхового відшкодування, що відповідає розміру збитків, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, й випоги позову суперечать Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а проведений позивачем Звіт про оцінку пошкодженого майна, не враховує знос автомобіля; вимога позову про відшкодування моральної шкоди не забезпечена належними та допустимими доказами про таку шкоду, яка оцінена позивачем у 10 000 грн.00 коп., вважає необґрунтованою й недоведеною.

Третьою особою подано відзив на позов у формі письмових пояснень від 10.11.2025 року, у якому вказує про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відповідно до Полісу ЕР.222410409 від 04.06.2024 року із визначеною сумою за шкоду заподіяну майну 160 000 грн.00 коп., франшизою - 0. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» замовлено проведення оцінки пошкодженого майна «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , й відповідно до Звіту № 66-Д/16/15 від 20.03.2025 року визначена вартість його відновлювального ремонту - 117 593 грн. 71 коп. (з урахуванням ПДВ на запасні частини та матеріали), вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу (0,5792) - 58 710 грн. 76 коп., й відповідно до страхового акту № 51637/1 визначено суму до виплати 29 785 грн. 85 коп., страхового акту № 51637/2 - 20 506 гн. 45 коп., виплачено на користь ОСОБА_1 : 10.03.2025 року 29 785 грн. 85 коп., 25.03.2025 року 20 506 гн. 45 коп., всього - 50 292 грн. 30 коп., яка виплачена з урухуванням ПДВ, де 58 710 грн. 76 коп. - вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу, 8 418 грн. 46 коп. - ПДВ на вартість складових (запасних) частин.

Відповідь на відзив позивачем не подано.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Наведені обставини свідчать, що сторони втретє завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розгладалась у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 24.12.2024 року о 09 год. 40 хв. на вулиці Ревуцького, 40-б в місті Києві сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_1 , не була уважною, та, рухаючись заднім ходом, у порушення п.п.10.9, 2.3 б ПДР України, здійснила наїзд на припаркований «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.03.2021 року (а.с.10), що призвело до пошкодження транспортного засобу (а.с.11).

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 23.01.2025 року, яка набула чинності, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу - 850 грн. 00 коп. (а.с.11).

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`Язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем «Ніссан», д.н.з. НОМЕР_1 , на час ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відповідно до Полісу ЕР.222410409 від 04.06.2024 року із визначеною сумою за шкоду заподіяну майну - 160 000 грн.00 коп., франшизою - 0, що підтверджується третьою особою ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», та якою 24.12.2024 року замовлено проведення оцінки пощкодженого майна автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , й відповідно до Звіту № 66-Д/16/15 від 20.03.2025 року визначена вартість відновлювального ремонту - 117 593 грн. 71 коп. (з урахуванням ПДВ на запасні частини та матеріали), відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу (0,5792) - 58 710 грн. 76 коп., й відповідно до страхового акту № 51637/1 визначено суму до виплати 29 785 грн. 85 коп., страхового акту № 51637/2 - 20 506 гн. 45 коп., виплачено на користь ОСОБА_1 двома платіжними квитанціями: 10.03.2025 року - 29 785 грн. 85 коп., 25.03.2025 року - 20 506 гн. 45 коп., всього - 50 292 грн. 30 коп. (а.с.27).

З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному позивачу автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, 12.03.2025 року, позивачем замовлено проведення автоторознавчого дослідження.

Так, згідно Звіту визначення вартості матеріального збитку від 14.03.2025 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , 2016р.в., вартість відновлювального ремонту складає 156 410 грн. 09 коп. (а.с.12-26), й у відповідності що Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс ЕР.222410409 від 04.06.2024 року) відповідно до ліміту відповідальності страховика виплатило позтвачу 50 292 грн. 30 коп. страхового відшкодування за завдані збитки (а.с.27).

Водночас, позивач вважає, що вказані страхові виплати (50 292 грн. 30 коп.) не в повній мірі покриватимуть завдані відповідачем збитки, що складають 156 410 грн. 09 коп. відповідно до проведеного за його замовленням Звіту, яким визначено вартість відновлювального ремонту 156 410 грн. 09 коп., й різниця між вартісю відновлювальних робіт, які він мусить оплатити для відновлення пошкодженого автомобіля, і отриманим страховим відшкодуванням, становить 107 117 грн. 79 коп.

Відповідно до п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, йособа, яка під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційни документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальніст за завдання майнової шкоди. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.12.2018 року у справі № 715/1586/17.

Так, згідно Звіту визначення вартості матеріального збитку від 14.03.2025 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , 2016р.в., вартість відновлювального ремонту складає 156 410 грн. 09 коп., а вартість матеріального збитку - 95 858 грн. 11 коп.

Оскільки вартість матеріального збитку визначена оцінювачем в сумі 95 858 грн. 11 коп., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю матеріального збитку - 95 858 грн. 11 коп. й виплаченим страховим відшкодуванням страховиком відповідача за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»в сумі 50 292 грн. 30 коп., що становить 45 565 грн. 81 коп. (95 858 грн. 11 коп. - 50 292 грн. 30 коп. = 45 565 грн. 81 коп.

Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Законодавець у деліктних зобов`язанням закріпив презумпцію вини заподіювача шкоди і доведення відсутності вини у спричиненні шкоди поклав на заподіювача шкоди.

Деліктні забов`язання або забов`язання із заподіяння шкоди це недоговірні забов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав. Метою даного забов`язання є поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди, вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За таких правових підстав та наданих доказів позов в частині вимог про збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є частково обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає частковому задоволенню, підстави для відмовлення вцілому судом не встановлено.

Окрім того, позивачем понесені витрати 5 000 грн. 00 коп. - на проведення автотоварознавчого дослідження відповідно до платіжної квитанції (а.с.28), які підлягають стягненню відповідно до ст.133, ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, як власника пошкодженого автомобіля.

Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступіню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок пошкодження належного позивачу майна, внаслідок чого відбулось погіршення здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково, визнавши суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.00 коп. достатньою для відновлення морального стану позивача на таких підставах.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у сумі 10 000 грн. 00 коп., проте доказів на вказану суму ним не надано та у належний спосіб вимогу не обгрунтовано, й судом прийнято до уваги фактор неспівмірності такої вимоги, з урахуванням встановленого факту понесеної моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судом встановлена вартість завданого позивачу збитку на суму 95 858 грн. 11 коп. (Звіт про оцінку вартості матеріального збитку), й позивачу завдано моральної шкоди внаслідок пошкодженого майна, яким він користувався, й наслідки дій відповідача вплинули на його психоемоційний стан, відповідно, визначена судом сума моральної шкоди 5 000 грн. 00 коп., за відсутності наданих таким позивачем доказів на суму вимоги 10 000 грн.00 коп., є співмірною до завданих позивачу душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 1 частини 2 статті 23 ЦК України), що потягло за собою відсутність реалізації його повноцінних можливостей (прав), й така сума здатна забезпечити відновлення морального стану позивача.

Відповідно до пункту 1 та 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом надана правова оцінка вимог позову у цій частині, та вважає, що останні чатково заслуговують на увагу відповідно до положень ст.22, ст.1194 ЦК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, в межах наданих доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір, витрати на правову допомогу, понесені позивачами покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позов задоволено частково на суму 50 565 грн. 81 коп. (45 565 грн. 81 коп. - відшкодування матеріальних збитків, 5 000 грн. 00 клп. - моральної шкоди), що становить 41,75% від ціни позову, а тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 1 211 грн. 17 коп. за вимогу майнового характеру згідно ціни позову, яка визначена у 121 117 грн. 79 коп. (100%), згідно частики задоволеного позову 41,75% становить 505 грн. 60 коп., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, позивач звернувся до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн. 00 коп., й на підтвердження понесених витрат надано Договір № 0725 від 01.05.2025 року про надання правничої допомоги, Додаткову угоду № 1 до Договору № 0725 від 01.05.2025 року про надання правничої допомоги, платіжну квитанцію на суму 15 000 грн. 00 коп., за відсутності детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, на загальну суму 15 000 грн. 00 коп., за наслідком розгляду справи, яка підлягає частковому задоволенню, тобто за правилом пропорційності розміру задоволених позовних вимог (41,75%).

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Окрім того відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.

Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, яка розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, участі представник позивача не приймав, справа розглядалась за правилом спрощеного прозовного провадження із виклтком в судове засідання сторін, й позтвачем ініційоване клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, й за відсутності акту виконаних робіт (наданих послуг), часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вартісних показників надання юридичних послуг, що визначені Договором про надання правової допомоги, на загальну суму 15 000 грн. 00 коп., вважає за необхідне вимогу задовольнити частково, визнавши розумним розмір понесених позивачем витрати на правову допомогу на суму 15 000 грн., проте зважаючи на частку задоволених вимог, яка складає 41, 75% від задоволеної частини позову, такі витрати підлягають компесанції відповідно до частки задоволених вимог, яка складає 41, 75%, що становить 6 262 грн. 50 коп.

Суд вважає, що позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 6 262 грн. 50 коп., яким доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим й розумним.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 1166, 1194 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортноїх пригоди, й моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , 45 565 грн. 81 коп. - матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспорної пригоди, 5 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди, 5 000 грн. 00 коп. - витрат за проведення автотоварознавчого дослідження, 455 грн. 57 коп. - судового збору, 6 262 грн. 50 коп. - витрат на правову допомогу, всього - 62 283 (шістдесят дві тисячі двісті вісімдесят три) грн. 88 (вісімдесят вісім) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: