Справа № 307/2757/25
Провадження № 2/307/997/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2025 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Стецюк М.Д., секретар судового засідання Цех Г.М., за участю представника позивача Петрика В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Петрик Віталій Васильович, звернувся до суду з позовною заявою до Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності. Вимоги мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 листопада 1996 року. Мама позивача ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 08 червня 1977 року. Отже, ОСОБА_4 є бабусею позивача. Прізвище мами позивача було змінене у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Так, згідно довідки про одруження № ІІ-ФМ 2955І6 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одружились 25 червня 1993 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 40. Згідно договору дарування від 06 березня 1996 року, який зареєстрований в реєстрі за №2-687 державним нотаріусом Монич Н.Д. ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тячівською державною нотаріальною конторою 04 березня 1996 року за реєстром №2-650, зареєстрованого за №51 про що зазначено у вищезазначеному договорі дарування від 06 березня 1996 року. Згодом, на підставі вищезазначеного договору дарування від 06 березня 1996 року за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно Витягу зі спадкового реєстру №81826562 від 10 липня 2025 року ОСОБА_3 (мама позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті ОСОБА_3 спадщину за нею ніхто не прийняв, хоча і бабуся позивача ОСОБА_4 і сам позивач продовжували проживати у спірному будинку за адресою в АДРЕСА_1 . Отже, бабуся позивача - ОСОБА_4 не прийняла спадщину після смерті своєї доньки - ОСОБА_3 , а сам позивач ніяк не міг прийняти спадщину після смерті своєї мами, оскільки на момент її смерті останньому було 2 роки. Наскільки позивачу відомо, оскільки бабуся проживала у спірному будинку в АДРЕСА_1 , то вважала, що спадщину після смерті своєї доньки прийняла. На той момент позивач був малолітньою дитиною і об`єктивно не мав жодної змоги ані юридично, ані фактично оформити прийняття спадщини. Чому спадщину не оформили інші потенційні спадкоємці (зокрема бабуся) позивачу не відомо. Можливо, це було пов`язано з переконанням, що вона і так проживає в будинку, який свого часу подарувала дочці. Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 03 квітня 2013 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 72 роки. Після смерті бабусі, позивач єдиний залишився проживати у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , доглядав за майном, утримував будинок у належному стані, здійснював ремонтні роботи, що підтверджує володіння майном як своїм. З моменту смерті бабусі минуло понад 12 років безперервного, відкритого і добросовісного володіння будинком позивачем як власним. Однак, попри фактичне постійне користування, володіння і утримання спірного будинку, на даний час право власності позивача на це майно офіційно не встановлене та юридично не визначене. Це ускладнює реалізацію будь-яких правомочностей щодо цього майна, зокрема укладення договорів, реєстрацію, оформлення спадщини, тощо. Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача, так як інший правовий механізм оформлення таких прав в останнього - відсутній.

Враховуючи викладене, просить визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 61.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

19 серпня 2025 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву.

23 вересня 2025 року ухвалою Тячівський районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених підстав у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, згідно поданої заяви просив проводити розгляд справи у його відсутності та щодо прийняття рішення поклався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого відділом РАГСУ Тячівської державної реєстрації Закарпатської області (а.с.26).

Із довідки про одруження № ІІ-ФМ 295516 виданої 03 лютого 1998 року виконкомом Грушівської сільради Тячівського району Закарпатської області Україна вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб 25 червня 1993 року за актовим записом №40 (а.с.9).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 08 червня 1977 року в с. Грушово Тячівського району Закарпатської області вбачається, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а.с.25).

Із витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №81826562 від 10 липня 2025 року вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та відомості у спадковому реєстрі відсутні (а.с.8).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 03 квітня 2013 року виконкомом Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті - Закарпатська область, Тячівський район, с. Грушово, про що складено відповідний актовий запис за № 21 (а.с.27).

Відповідно до договору дарування від 06 березня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Монич Н.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №2-687, вбачається що ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , житловою площею 34,2 кв.м., загальною площею 61,6 кв.м. (а.с.11).

Із технічного паспорту на жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що власником будинку в цілій частці є ОСОБА_7 . Паспорт складений 30 жовтня 1995 року (а.с.28-33).

Із будинкової книги відомо, що в будинку АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_3 (а.с.14-18).

Відповідно до звіту про оцінку майна виконаного ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 станом на 15 серпня 2025 року становить 482 577,00 гривень (а.с.45-58).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до положень статті 41, 55 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно з положеннями п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1261 ЦК України, передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до вимог ч.1ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що матір позивача ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та після її смерті виникли спадкові правовідносини.

На день смерті матері ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 був малолітнім, а тому мав обов`язкову частку у спадщині.

Правовою підставою позову про визнання права власності на спірний житловий будинок ОСОБА_1 зазначено статтю 392 ЦК України.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; а також у випадку, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, потрібно враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 не є власником спірного об`єкту нерухомого майна, а право власності на таке зареєстроване за його померлою матір`ю.

Положеннями глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок), передбачено, що у разі заведення спадкової справи та встановлення складу спадкового майна нотаріус надає спадкоємцю письмову довідку щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину, із зазначенням розміру плати за вчинення відповідних нотаріальних дій, яка визначена державним нотаріусом або щодо якої було досягнуто домовленості між приватним нотаріусом та спадкоємцем до заведення спадкової справи. Така довідка має бути підписана нотаріусом та скріплена його печаткою.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, для того аби можна було вважати доведеним, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, вичерпав можливості для нотаріального оформлення спадщини - отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач повинен довести, що він з об`єктивних причин не має можливості виконати усі вимоги нотаріуса, викладені у письмовій довідці щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Проте, позивачем не заявлено вимог про визнання права власності на спадкове майно та не надано доказів існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Крім того, позивачем не додано доказів того, з ким на день смерті проживала його мами ОСОБА_3 , та хто фактично прийняв спадщину після її смерті.

Також позивач та його представник діючи вільно та розпоряджаючись своїми права на власний розсуд, не будучи обмеженим у праві заявляти клопотання, збирати докази на підтвердження заявленої позиції, під час підготовчого провадження належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності спадкоємців та осіб які прийняли спадщину відкриту на час смерті спадкодавця не надали, заяв та клопотань про їх витребування, забезпечення тощо.., не подавали і не заявляли.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, оскільки долученими документами підтверджується право власності спадкодавця на нерухоме майно на підставі договору дарування.

Позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав щодо спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутні документи, які підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, що перешкоджало б у реалізації останнім права на оформлення спадщини щодо спірного об`єкту нерухомого майна. Підстав для визнання за позивачам права власності на житловий будинок загальною площею 61.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . на підставі ст.392 ЦК України судом не встановлено.

З урахуванням наведених вище та досліджених судом доказів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач та його представник, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання права власності відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач Тересвянська селищна рада Тячівського району Закарпатської області, адреса місцезнаходження: 90564, с-ще Тересва, вул. Народна, 83, .

Повний текст рішення суду складено 28 листопада 2025 року.

Суддя М.Д. Стецюк