Провадження №2/524/6108/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі:

головуючого судді Ковальчук Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Воблікової І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (далі позивач, ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс») звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 (далі відповідач, ОСОБА_1 ) 33000,00 грн заборгованості за кредитним договором, 2422,40 грн судового збору та 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування своїх вимог, позивач послався на те, що 11 січня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі ТОВ «Селфі Кредит») та відповідач уклали договір № 1229817 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 5500,00 грн, строком на 360 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування. Відповідач не виконав зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 33000,00 грн.

29 липня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» уклали договір факторингу, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема до відповідача за кредитним договором № 1278545 від 02 лютого 2024 року.

Ухвалою від 24 вересня 2024 року суд відкрив провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник відповідача адвокат Гонтар В. М. надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вказав, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може підтверджувати наявність кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку; за наявними в матеріалах позову документами не можливо встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальнику у відповідному розмірі; наданий позивачем лист ТОВ «Пейтек» від 11 лютого 2025 року містить лише назву кредитної картки, на яку були перераховані кошти, однак у ньому відсутні реквізити кредитного договору, за яким ці кошти перераховувались. Окрім того, у разі задоволення позову просив зменшити заявлену позивачем суду витрат на правову допомогу до 1 грн, вказуючи, що вона є завищеною щодо даної категорії справи.

15 листопада 2025 позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив, у якій зазначив, що зі змісту укладеного Кредитного договору вбачається, що сторони погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Також договір містить інформацію про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту. Кредитні кошти були перераховані відповідачу 11 січня 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «ПУМБ» (завірена копія довідки про переказ коштів долучена до матеріалів справи). Відповідач погодив зі своєї сторони такі умови Кредитного договору, підписавши його. Кредитний договір або його окремі положення недійсними не визнано, отже умови договору, у тому числі і щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було долучено до позовної заяви усі належні докази. Вважає суму витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн співмірною зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача вказує, що банківських виписок про рух коштів за Кредитним договором Позивач також не надає, внаслідок чого неможливо встановити чи відповідає розмір заборгованості, заявлений у позові за тілом кредиту розміру отриманих позичальником коштів.

Сторони звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині першій статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми договорів, а саме: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Закон України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон № 675-VIII) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

За правилами частини дванадцятої статті 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону № 675-VIII, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями статті 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За правилами статей 526, 610, 611, 625 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд установив, що 11 січня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Селфі Кредит» уклали договір № 1229817 про надання споживчого кредиту. Кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. За умовами договору товариство надає споживачу кошти у кредит у національній валюті, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти, сплатити проценти за користування кредитом. Сума кредиту складає 5500,00 грн; строк кредиту 360 днів; періодичність платежів кожні 30 днів; стандартна процентна ставка становить 2,5% в день та застосовується в межах строку кредиту; кошти надаються товариством в безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_2 (а.с. 14-17).

З листа ТОВ «Пейтек Україна» убачається, що на виконання договірних відносин із ТОВ «Селфі кредит» воно перерахувало кошти на платіжну картку клієнта 11 січня 2024 року о 21:19:31 на суму 5500,00 грн (а.с. 19).

За інформацією, наданою АТ «ПУМБ» на виконання ухвали суду про витребування доказів, убачається, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 . Окрім того, АТ «ПУМБ» надало інформацію щодо руху коштів за цією карткою, за якою 11 січня 2024 року на цю карту зараховано 5500,00 грн (а.с. 77, 78).

За даними з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1229817 від 11 січня 2024 року сума заборгованості ОСОБА_1 становить 33000,00 грн, з яких 5500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 27500,00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 11 січня 2024 року по 29 липня 2024 року (а. с. 20-23).

29 липня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» уклали договір факторингу, за умовами якого останнє отримало право вимоги, зокрема до відповідача за кредитним договором № 1229817 від 11 січня 2024 року.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс», яке набуло права вимоги до відповідача за цим договором звернулось із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості на його користь.

Суд критично оцінює заперечення відповідача щодо отримання кредитних коштів на підставі кредитного договору № 1229817 від 11 січня 2024 року та факт виконання кредитором свого обов`язку з надання коштів у зазначеному розмірі.

Доводи відповідача про відсутність первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували переказ йому коштів за зазначеним вище договором, а також доказів на підтвердження факту перерахування йому кредитних коштів у вказаному позивачем розмірі, спростовано наданою АТ «ПУМБ» випискою по рахунку.

У пункті 2.1 кредитного договору вказано, що кредитні кошти надаються шляхом перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_2 .

Натомість, стверджуючи про відсутність доказів отримання кредитних коштів на підставі кредитного договору № 1229817 від 11 січня 2024 року, відповідач доказів того, що банківська картка йому не належить та на неї не було перераховано кредитні кошти за договором, на спростування отримання кредитних коштів не надав.

У пункті 52 постанови Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі 916/735/23 викладено висновок про те, що доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, але не виключно: судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи, та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Ураховуючи наведене, позивач надав докази перерахування коштів на номер картки, який відповідач зазначав у кредитному договорі.

Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13 вказано, що факт не вчинення жодних дій, щодо розірвання кредитних договорів, або визнання їх не дійсними тривалий час, а також користуванням кредитними коштами та сплати відповідачем в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами є нічим іншим як визнання вище наведених кредитних договорів такими, що укладені з досягненням всіх істотних умов, а також підтвердженням отриманням всіх благ, передбачених кредитними договорами.

Доводи відповідача про те, що позивач має надати суду саме виписку з особового рахунку клієнта також є помилковим, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а позивач не є банком України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються.

З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження факту укладення кредитного договору № 1229817 від 11 січня 2024 року між відповідачем та фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем у вигляді заборгованості у сумі 33000,00 грн, з яких 5500,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 27500,00 грн заборгованість за відсотками .

З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів відповідача про неспівмірність розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу з обсягом наданих послуг, суд вважає необхідним зазначити наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частинах четвертій шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Звертаючись до суду, позивач на підтвердження понесення витрат у сумі 10000,00 грн на правову допомогу долучив до позовної заяви: договір про надання правової допомоги № 02/08/2024 від 02 серпня 2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг № 56 до договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року.

Водночас суд враховує викладені у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18 висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, за якими: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо».

Виходячи з принципу співмірності (який, включає у себе, зокрема такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг), обсяг наданих послуг та виконаних робіт, суд вважає за можливе обмежити належний до стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» розмір витрат на професійну правничу допомогу, визначивши його у сумі 3000,00 грн.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати щодо сплати 2422,40 грн судового збору.

Керуючись статтями 12, 13, 76-78, 81, 89, 128, 131, 133, 141, 263265, 279, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» 33000 (тридцять три тисячі) грн 00 коп. заборгованості за кредитним договором № 1229817 від 11 січня 2024 року, а також 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору та 3000 (три тисячі) грн 00 коп. витрат професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття відповідної постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс», , адреса: бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Т. М. Ковальчук