Ухвала

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 757/23278/21

провадження № 61-13583ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до

акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживача та стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договори банківського вкладу: № SAMDN8051 від 23 березня 2011 року, № SAMDN074 від 26 грудня 2011 року,

№ SAMDN1356 від 12 січня 2012 року, за умовами яких позивачем внесено депозитні кошти на рахунок банку. Також відкриті рахунки, за якими випущені платіжні картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року в справі № 754/12901/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

605 087,67 дол. США - суми вкладу, 27 054,87 дол. США - відсотків та 1 479 072,54 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074;

100 042,45 дол. США - суми вкладу, 17 884,92 дол. США - відсотків та 244 439,38 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356;

262 588,96 дол. США - суми вкладу, 11 740,91 дол. США - відсотків та 641 871,36 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051;

18 036,19 дол. США за рахунком НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку;

2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 , до якого випущено платіжну картку;

8 928,00 грн вартості проведення судово-економічної експертизи.

Позивач зазначав, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року відповідач не виконував, посилаючись на свою фінансову неспроможність та існування певного порядку черговості щодо виконання судових рішень. Тому позивач має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період з набрання законної сили рішенням суду до його фактичного виконання.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути на свою користь з відповідача суму у розмірі 22 446 014,90 дол. США, яка складається з:

62 467,17 дол. США - 3 % річних,

22 383 342,30 дол. США - 3 % пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;

205,04 дол. США - відсотки за депозитним договором;

2 167, 81 грн та 1 418, 27 грн - інфляційних втрат;

749, 54 грн - 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

між позивачем та банком припинено правовідносини за договорами банківського вкладу, оскільки рішенням суду стягнено з відповідача на користь позивача суми депозитних вкладів, тому частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини з моменту набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року законної сили;

також суд першої інстанції визнав необґрунтованими вимоги щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з 26 лютого 2019 року до 06 квітня 2021 року;

суд першої інстанції вважав необґрунтованим позов і в частині вимоги позивача про стягнення суми 3 % річних, розрахованої від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної у межах справи № 754/12901/15-ц згідно з ухвалою суду від 31 березня 2017 року, що належить до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи;

при цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що з часу пред`явлення у визначеному законом порядку виконавчого документа до виконання (04 лютого 2021 року) АТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі судове рішення згідно з виконавчим листом протягом березня - початку квітня 2021 року. Тобто 06 квітня 2021 року судове рішення було повністю виконане АТ КБ «ПриватБанк». Та обставина, що ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист № 754/12901/15 від 04 липня 2019 року, не пред`являв його тривалий час (більше одного року) у визначеному законом порядку до примусового виконання з дня набрання рішенням суду законної сили 18 червня 2019 року, не свідчить про недобросовісність дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання грошового зобов`язання перед позивачем, оскільки усі належні до сплати позивачу суми були виплачені боржником протягом двох місяців з дня відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за заявою стягувача;

апеляційний суд вважав, що наведене вказує на зловживання ОСОБА_1 своїм правом на отримання грошових коштів, стягнутих з банку за рішенням суду, оскільки у судовому порядку таке право позивача було захищено та судом присуджено до стягнення з боржника відповідні грошові суми за банківськими вкладами, зокрема відсотків за користування грошовими коштами та 3 % річних від прострочених сум за договорами, що, на думку апеляційного суду, є достатнім для задоволення вимог кредитора. Отримавши право на стягнення з банку великої грошової суму та отримавши виконавчий лист ще у 2019 році, розуміючи, що банк не має можливості добровільно виконати рішення суду, позивач навмисно, з метою подальшого отримання від банку грошових коштів, тривалий час не пред`являв виконавчий лист до виконання, навмисно збільшуючи період невиконання банком рішення суду. Така поведінка позивача є недобросовісною відносно державного банку, враховуючи тяжкий та тривалий воєнний стан, в якому перебуває держава.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року:

касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3, задоволено частково;

постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 62 467,17 дол. США - 3% річних, нарахованих: на 605 087,67 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074); на 100 042,45 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356); на 262 588,96 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051); на 18 036,19 дол. США (за рахунком НОМЕР_1 ); 1 418,27 грн - інфляційних втрат та 749,54 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 22 383 342,30 дол. США - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 205,04 дол. США - відсотків за депозитними договорами від 23 березня 2011 року № SAMDN8051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN074, від 12 січня 2012 року № SAMDN1356, - залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання;

обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення 3 % пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 22 383 342,30 дол. США, відсотків за депозитними договорами у розмірі 205,04 дол. США, оскільки у зв`язку з ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів від 23 березня 2011 року № SAMDN8051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN074, від 12 січня 2012 року № SAMDN1356, укладених між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», між сторонами припинено договірні правовідносини, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;

щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суди виходили з необґрунтованості вимог щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України за період із 26 лютого 2019 року до 06 квітня 2021 року. Однак, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року виконано 06 квітня 2021 року, дійшов передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 3 % річних за депозитними договорами та картковим рахунком та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості визначену у гривні (за період із дня набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року законної сили до дня, що передує виконанню цього судового рішення);

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, провадження № 61-18137св23). Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає з саме моменту набрання судовим рішенням законної сили, а не з моменту звернення стягувача з виконавчим листом до органу державної виконавчої служби;

з урахуванням викладеного колегія суддів зробила висновок про те, що доводи касаційної про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) частково підтвердилися під час касаційного перегляду справи, а підстави та правильність нарахування позивачем розміру 3 % річних та інфляційних втрат (нарахованих на суму заборгованості у гривні) підлягають перевірці апеляційним судом.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Рубля О. С., задоволено частково;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року в частині відмови у стягненні із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення;

стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 35 487,19 дол. США - 3% річних, нарахованих: на 605 087,67 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074); на 100 042,45 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356); на 262 588,96 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051); на 18 036,19 дол. США (за рахунком НОМЕР_1 );

стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 927,78 грн - інфляційних втрат та 420,98 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22, від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає з саме моменту набрання судовим рішенням законної сили;

апеляційний суд вказав, що наводячи розрахунок 3% річних, що підлягає стягненню із відповідача, позивач зазначав період з 26 лютого 2019 року (день ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення) по 06 квітня 2021 року (день фактичного виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року);

однак, колегія суддів не погодилась із визначеним позивачем періодом стягнення грошових сум, з огляду на те, що постановою Київського апеляційного від 18 червня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року залишено без змін. Аналіз положень частини 2 статті 273 ЦПК України у поєднанні із статтею 384 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року набрало законної сили 18 червня 2019 року в день прийняття Київським апеляційним судом постанови за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником Рублею О. С . Отже, нарахування 3% річних слід здійснювати не з 26 лютого 2019 року, а з 18 червня 2019 року;

вирішуючи питання кінцевої дати нарахування 3% річних, колегія суддів вказала, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд стягнути 3 % річних нараховані на такі суми: щодо депозитного договору №SAMDN8051 від 23 березня 2011 року 262 588,96 дол. США; щодо депозитного договору № SAMDN074 від 26 лютого 2011 року 605 087,67 дол. США; щодо депозитного договору № SAMDN1356 від 12 січня 2012 року на суму 100 042,45 дол. США; щодо рахунку 20036124 до якого випущено платіжну картку 18 036,19 дол. США. Отже, загальна сума, на яку позивач просить нарахувати 3 % річних згідно вимог позову, становить 985 755,27 дол. США. Із даних листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року № 4545/15467-33-21/20.1 установлено, що на виконання рішення суду за платіжним дорученням в іноземній валюті від 17 березня 2021 року № 23 стягувачу перераховано 1 035 351,12 дол. США. Аналіз установлених даних дозволяє зробити висновок, що датою погашення заборгованості за сумами, на які позивач нарахує 3 % річних у пред`явленому позові є 17 березня 2021 року. Отже, періодом нарахування 3% річних має бути період з 18 червня 2019 року (набрання рішення суду першої інстанції законної сили) по 17 березня 2021 року (дата погашення заборгованості по сумах, на які позивач просить нарахувати 3% річних), що становить 438 днів;

щодо трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які просить нарахувати позивач щодо рахунку 984910, до якого випущено платіжну картку на суму 2 900,79 грн, та за судову-економічну експертизу 8 928,00 гривень, апеляційний суд вказав, що із даних листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року № 4545/15467-33-21/20.1 установлено, що стягувачу на виконання рішення суду перераховано кошти за платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі 2 377 212,07 грн. Аналіз установлених даних дозволяє зробити висновок, що 10 березня 2021 року боржником погашено заборгованість, стягнуту згідно з рішенням суду, виражену у гривні. Отже, кінцевим строком нарахування 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів уважає правильним уважати 10 березня 2021 року та становить 433 дні;

здійснивши відповідний розрахунок, апеляційний суд зробив висновок, що на користь позивача з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сума у розмірі 35 487,19 дол. США та 420,98 грн - 3% річних, 927,78 грн - інфляційних втрат;

також апеляційний суд зробив висновок про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, надану АО «Крестон Джі Сі Джі Лігал».

30 жовтня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк»через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу, яка підписана представником Тузовою В. О., на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог та в цій частині змінити постанову, шляхом зменшення сум, що підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк», а саме: стягнути з відповідача на користь позивача - 3 % річних у розмірі 13 481,72 грн та 6 523,30 дол. США, інфляційні втрати у розмірі 273,58 грн.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відповідач у справі погоджується з висновком апеляційного суду про те, що нарахування 3% річних слід здійснювати не з 26 лютого 2019 року, однак категорично не погоджується з тим, що датою з якої розпочався період прострочення виконання боржником (Банком) грошового зобов`язання (виплат за судовим рішенням) - є 18 червня 2019 року;

матеріали справи № 757/23278/21 містять копію заяви ОСОБА_1 від 23 грудня 2020 року (реєстраційний вхідний номер ПриватБанк 2129-ВБ від 23 грудня 2020 року) із зазначенням конкретних банківських рахунків, на які ОСОБА_1 просив виплатити йому грошові кошти. Саме ця заява є належним зверненням кредитора до банку у встановленому законом порядку з вимогою про добровільне виконання рішення у справі № 754/12901/15 з наданням конкретним банківських реквізитів для перерахування на них коштів. Загальний строк для виконання грошової вимоги про сплату коштів, якщо інше не передбачено договором або законом, становить 7 днів з моменту пред`явлення вимоги кредитором боржнику (стаття 530 ЦК України);

як вбачається з матеріалів справи № 754/12901/15, прострочення виконання банком грошового зобов`язання перед стягувачем за судовим рішенням у справі № 754/12901/15 розпочалося з 31 грудня 2020 року (тобто, після спливу 7-ми днів, що рахуються з наступного дня після отримання банком заяви від 23 грудня 2020 року);

набрання рішенням суду законної сили не є датою, з якої автоматично починається період прострочення, якщо в ньому не вказані банківські реквізити для сплати коштів. Для виникнення прострочення необхідним є настання юридичного факту, що дасть боржнику можливість виконати зобов`язання, а він цього не зробить. Тож, ненадання кредитором реквізитів для оплати унеможливлює виконання зобов`язання боржником, а отже, він не може вважатися таким, що прострочив його виконання;

отже, період нарахування 3% річних за несвоєчасне перерахування Банком на користь ОСОБА_1 коштів за судовим рішенням у справі № 754/12901/15 має починатися з 31 грудня 2020 року та обмежуватися датами 09 березня 2021 року (для суми боргу 2 377 212,07 грн), 16 березня 2021 року (для суми боргу 1 035 351,12 дол. США), 05 квітня 2021 року (для суми боргу 7 084,85 дол. США).;

відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційному суді розрахунку 3% річних за кожний період затримки виконання грошового зобов`язання з виконання судового рішення у справі № 754/12901/15, у межах справи № 757/23278/21 можуть бути стягнуті з відповідача 3% річних виключно у розмірах 13 481,72 грн та 6 523,30 дол. США. Нарахування інфляційних втрат на суми 2 900,79 грн та 8 928,00 грн може бути здійснено виключно за період з 31 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року (69 к. д.). Таким чином, у межах справи № 757/23278/21 можуть бути стягнуті з відповідача інфляційні втрати у розмірі 273,58 грн (розраховані за січень-лютий 2021);

АТ КБ «ПриватБанк» наголошує, що відсутність у боржника банківських реквізитів для сплати коштів унеможливлює належне виконання судового рішення, а отже, не дозволяє стверджувати про його прострочення;

апеляційний суд, ухвалюючи своє рішення у даній справі не застосував за аналогією фактичних обставин постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, а саме висновок про те, що: прострочення виконання судового рішення починається не з дати набрання рішенням законної сили, а з наступного дня після спливу встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в орган Державної казначейської служби України.

30 жовтня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу, яка підписана представником Тузовою В. О., на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог та в цій частині змінити постанову, шляхом зменшення сум, що підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк», а саме: стягнути з відповідача на користь позивача - 3 % річних у розмірі 13 481,72 грн та 6 523,30 доларів США, інфляційні втрати у розмірі 273,58 грн.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судового рішення, банк зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах. Питання щодо відсутності підстав для нарахування кредитором 3% річних та інфляційних за прострочення виконання боржником судового рішення у зв`язку з ненаданням кредитором боржнику належних реквізитів для здійснення переказу грошових коштів за попереднім судовим рішенням - є гострим, має вагомий кількісний елемент та фактично не розкрито досі Верховним Судом з наданням відповідного правового висновку, який має застосовуватися іншими судами під час розгляду подібних справ.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі зазначення АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі про відсутність правового висновку щодо питання застосування статті 625 ЦК України не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, конкретизацію змісту правовідносин, в яких висновок відсутній, та обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а томуне є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат