ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 757/52999/23-ц

провадження № 61-9296св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романець Вікторією Володимирівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу вони маютьдоньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що подружнє життя з відповідачем не склалося, вони проживають окремо один від одного та вона звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Вказувала, що після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,залишилася проживати з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Для дитини створені максимально комфортні умови для розвитку та проживання. ЇЇ фінансовий стан дозволяє забезпечувати харчування, одяг, відпочинок для дитини.

Посилалася на те, що вона вживала всіх можливих заходів для вирішення спірного питання щодо визначення місця проживання дитини, проте у позасудовому порядку вказане питання вирішити не вдалося, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 22 вересня 2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ,від якого у них народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що у кінці липня 2023 року дружина повідомила його про те, що має намір розірвати з ним шлюб та з 29 липня 2023 року ОСОБА_3 не проживає за адресою реєстрації. На розгляді у Печерському районному суді м. Києва перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до нього про розірвання шлюбу.

Посилався на те, що за період окремого проживання їхні з дружиною стосунки погіршилися. ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, що, в першу чергу, суперечить інтересам дитини.

Вважав, що у випадку визначення місця проживання доньки разом з матір`ю без зазначення фактичного місця проживання, у ОСОБА_1 буде можливість переміститися до іншого місця проживання, у тому числі, за кордон.

Зазначав, що за місцем його фактичного проживання для дитини створені належні соціально-побутові умови проживання. Він має самостійний дохід від здійснення підприємницької діяльності, який є достатнім для створення належних умов для розвитку та виховання дитини.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_5 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із найкращих інтересів дитини, взявши до уваги її малолітній вік, психологічний стан, постійне проживання разом з матір`ю, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, висновок Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, який рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , дійшов висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини».

Суди урахували, що матеріали справи не містять доказів неналежного ставлення матері до виховання дитини. При цьому ОСОБА_2 належно виконує обов`язок щодо виховання дитини, матеріально утримує доньку.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду щодо доцільності, за обставин цієї справи, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір'ю не впливає та не обмежує можливостей батька щодо участі у вихованні дитини, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому ОСОБА_5 не заперечувала проти спілкування доньки із батьком, що вона підтвердила у письмових поясненнях під час апеляційного перегляду справи.

Суди урахували положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), норми Закону України «Про охорону дитинства», СК України, прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та релевантну судову практику Верховного Суду щодо захисту якнайкращих інтересів дітей.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Романець В. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романець В. В., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романець В. В., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованого та помилкового висновку про те, що встановлення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю буде відповідати інтересам дитини.

Вказує, що висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. ОСОБА_2 та його представник повідомляли суди про його необґрунтованість, проте суди попередніх інстанцій погодилися з висновком органу опіки та піклування, але залишили поза увагою його недостатню обґрунтованість.

Зазначає, що суди не взяли до уваги показання свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та не надали оцінки висновку за результатами консультування родини, наданим Голосіївським районним у місті Києві центром соціальних служб, відповідно до якого дитина має однакову прихильність як до батька, так і до матері.

Посилається на те, що дитина тривалий час відвідує один і той самий садочок, має усталений режим дня, у неї сформувалося постійне коло спілкування, а тому зміна місця проживання, призведе до створення стресової ситуації, яка незмінно негативно вплине на психологічний стан та подальший розвиток дитини. У 2023 року ОСОБА_5 змінювала місце проживання доньки, а у 2024 році змінила її дошкільний навчальний заклад, на що суди не звернули уваги.

Зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання його представника про відкладення розгляду справи, не надавши оцінку причинам неприбуття відповідача та його представника у судове засідання, що свідчить про порушення його права на участь у судовому засіданні, оскільки представник позивачки брала участь у судовому засіданні та мала можливість надавати відповідні пояснення. Також суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Романець В. В., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі№ 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 25 вересня 2024 року у справі № 754/1447/23, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 вересня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року у справі № 757/40402/23-ц (том 1, а. с. 9).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 20 квітня 2019 року (том 1, а. с. 10).

Після припинення сімейних відносин сторони проживають окремо та не можуть дійти згоди щодо місця проживання доньки, кожен із батьків бажає, щоб ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала з ним.

Дитина разом із матір`ю фактично проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди від 18 листопада 2023 року № 23/181123 (том 2, а. с. 61-76).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАНН» (далі - ТОВ «ДАНН») від 19 лютого 2024 року № 4 ОСОБА_1 працює у вказаному товаристві з 28 грудня 2021 року та займає посаду менеджера (управителя). За період з серпня 2023 року до січня 2024 року отримала заробітну плату у розмірі 31 433,15 грн (том 2, а. с. 79).

За місцем роботи в ТОВ «ДАНН» ОСОБА_1 характеризується позитивно (том 2, а. с. 80).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «МР.ЛІДЕР ГЛОБАЛ» від 03 січня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує дитячий садочок з 12 вересня 2022 року (том 2, а. с. 90).

Згідно з долученими до матеріалів справи доказами малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обслуговується у медичному центрі «КІНДЕР КЛІНІК».

ОСОБА_2 є фізичною особо - підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (том 1, а. с. 157).

ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Житло належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2021 року (том 2, а. с. 77-78).

07 лютого 2024 року за вищевказаною адресою посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання батька та з`ясовано, що на даний час створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

18 липня 2024 року було укладено шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (після шлюбу - ОСОБА_11 ), що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) 18 липня 2024 року (том 3, а. с. 98).

ОСОБА_2 на підставі його заяви від 23 січня 2024 року визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_4 , про що видано розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 вересня 2024 року № 509 «Про порядок зустрічей з ОСОБА_4 » (том 3, а. с. 38).

Відповідно до висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 24 жовтня 2024 року № 100-14736 вирішено за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір`ю - ОСОБА_1 . Відповідно до вказаного висновку малолітня дитина тривалий час проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для виховання та розвитку дитини. Загалом батьком та матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, але виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки малолітня дитина тривалий час проживає з матір`ю, визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме інтересам дитини. Орган опіки та піклування не встановив обставин, що давали б підстави для визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призведе до зміни місця проживання дитини, яке не відповідає найкращим інтересам дитини (том 2, а. с. 238-240).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романець В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами вирішувався спір за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених вище норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталий у практиці Верховного Суду (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постанови Верховного Суду: від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21), від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23), та інші.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком

і зрілістю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Отже, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_5 , районний суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, але надаючи перевагу інтересам дитини. Суди врахували прихильність дитини до кожного з батьків, особисті якості обох батьків, можливість створення належних умов для виховання та вирішили, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Судами попередніх інстанцій взято до уваги наявний у матеріалах справи висновок від 24 жовтня 2024 року № 100-14736 про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданий Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, яким вирішено за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір`ю - ОСОБА_1 . Підстав для неврахування зазначеного висновку органу опіки та піклування під час ухвалення судових рішень судами не було встановлено, як і підстав не погодитися із висновком органу опіки і піклування.

Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині.

За таких обставин, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, доводам сторін, показанням свідків, виходячи з інтересів самої дитини, ураховуючи, у тому числі, її сталі соціальні зв`язки, місце навчання, тривале проживання з матір`ю, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про доцільність подальшого проживання малолітньоїОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та буде спрямоване на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, не призведе до зміни її усталеного способу життя і не завдасть психологічної травми у зв`язку з відсутністю необхідності зміни її місця проживання.

Цим самим спростовуються відповідні доводи касаційної скарги щодо незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки суди попередніх інстанцій встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 не надав достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. ОСОБА_2 не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання дитини з ним матиме більш позитивний вплив на дитину.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків (див.: постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20)).

Разом із цим, Верховний Суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку (див.: постанову Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження№ 61-17922св21)).

Перевіряючи інші доводи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями у справі, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно їх дослідили, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустили, тому, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_5 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 й правильно визначили місце проживання дитини із матір`ю, ураховуючи інтереси дитини її вік та психологічний зв`язок доньки з матір`ю.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про необхідність врахування у цій справі висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 25 вересня 2024 року у справі № 754/1447/23, оскільки висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у цих справах і у справі, яка є предметом касаційного перегляду, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та доказів, оцінюючи їх у сукупності. У кожній зі справ, яка стосується інтересів дитини, суд виходить із найкращих її інтересів з урахуванням усіх обставин справи, які у кожній конкретній справі є різними.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке, на переконання представника ОСОБА_4 - адвоката Романець В. В. полягає у необґрунтованій відмові у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (частина першої статті 366 ЦПК України).

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, відповідач та його представник були належно повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді, були обізнані про дату судового розгляду справи апеляційним судом, проте у судове засідання, призначене на 11 червня 2025 року, не з`явилися. Представник відповідача - адвокат Романець В. В. подала до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи внаслідок хвороби. ОСОБА_4 клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, про причини своєї неявки у судове засідання апеляційний суд не повідомив.

Колегія суддів зазначає, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція відповідача у справі є чіткою і зрозумілою, а тому розгляд справи апеляційним судом за відсутності відповідача та його представника не призвів до порушення права ОСОБА_4 на судовий захист.

ОСОБА_4 скористався наданим йому процесуальним правом щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд із дотриманням норм процесуального права протокольною ухвалою від 27 березня 2025 року відмовив у задоволенні вказаного клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України (том 4, а. с. 60-62).

Також не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не розглянув клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Романець В. В. про долучення доказів, оскільки за наслідком обговорення зазначеного клопотання в судовому засіданні 11 червня 2025 року протокольною ухвалою апеляційний суд відмовив у його задоволенні (том 4, а. с. 60-62).

Отже, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень доводи касаційної скарги про безпідставне відхилення апеляційною інстанцією клопотання про приєднання доказів, оскільки апеляційний суд діяв у межах частини третьої статті 367 ЦПК.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Романець Вікторією Володимирівною,залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк