Провадження №: 2/755/3726/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Лазоришин А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

у с т а н о в и в :

02.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, у якому просить: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити наступні способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - шість місяців на рік, місяць через місяць, за місцем проживання батька без присутності ОСОБА_2 з можливістю відвідувати заклади культури, здійснювати проглянули та подорожі.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували в зареєстрованому шлюбі. Сторони у справі познайомились в 2003 році і ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . ОСОБА_5 зареєстрований у Святошинському районі м. Києва і до 05.09.2018 року проживав в АДРЕСА_1 . 05.09.2018 року ОСОБА_2 насильно змінила місце проживання дітей і на час подання позову вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням суду місце проживання дітей визначене з матір`ю. У 2009 році ОСОБА_1 був змушений переоформити будинок та частину квартири на дітей і з того часу ОСОБА_2 постійно налаштовувала дітей проти батька. У вересні 2016 року ОСОБА_2 без згоди батька вивезла дітей з будинку в с. Гора та переховувала їх від батька. Лише у травні 2017 року матір повернула дітей, а сама виїхала з країни. Тривалий час ОСОБА_2 вела аморальний спосіб життя та жодних зв`язків з дітьми не підтримувала. 05.09.2018 року ОСОБА_2 скоїла замах на вбивство ОСОБА_1 з метою заволодіння його майном, яке він вимушений був переоформити на своїх дітей. Згідно висновку експерта №124Д ОСОБА_2 під час нападу нанесла ОСОБА_1 тілесні ушкодження: садна в тім`яній ділянці голови справа, в лобовій ділянці, на спинці носа, забійні рани голови: тім`яно-скроневої ділянки справа та потиличної ділянки; струс головного мозку; синці та садна на тілі, забій м`яких тканин поперекового відділу хребта. ОСОБА_1 був госпіталізований. ОСОБА_2 за медичною допомогою не зверталась та використала цей час для насильницького вивезення дітей. Діти були насильно вивезені матір`ю з с. Гора, де постійно проживали з батьком, до с. Чубинське до спільниці матері дітей. Для приховування свого злочину та продовжуючи свій умисел ОСОБА_2 увійшла у зговір з начальником Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області та за фіктивної заявою було порушено кримінальну справу. Використовуючи свій вплив і фіктивну кримінальну справу начальник Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області допоміг ОСОБА_2 отримати обмежувальний припис у Бориспільському суді і продовжити його. ОСОБА_2 змінила дітям декілька разів навчальні заклади без будь-якої підстави, для приховування від батька дітей місця їх перебування та навчання. У 2018 році ОСОБА_5 навчався у школі №314 та вивчав дві іноземні мови, а старший син ОСОБА_6 навчався в інженерній гімназії. Родина проживала в будинку де діти мали свою кімнати площею 50 кв.м. і спортивний майданчик. На час подання позову діти проживали з ОСОБА_2 в однокімнатній квартирі у «кутку» (згідно висновку Дніпровської ССД). ОСОБА_2 налаштувала дітей проти батька заради розірвання серійних зв`язків та заволодіння майном подарованим батьком дітям. ОСОБА_2 тривалий час здійснює по відношенню до ОСОБА_1 та спільних дітей психологічне і моральне насилля, вчиняє злочин, передбачений ст. 126-1 КК України, що підтверджується висновком психолога від 20.02.2020 року. Результати психодіагнозтичного дослідження підтверджують наявність у ОСОБА_1 гіпертимної та екзальтованої акцентуацій темпераменту і характеру, що характеризує ОСОБА_1 як товариську, життєрадісну, енергійну людину, у якої завжди гарний настрій і високий життєвий тонус. Він живий і рухливий, любить перебувати в центрі уваги. Йому властива висока контактність, прихильність до друзів і близьких, щирий в прояві почуттів, має лабільність (рухливість) психіки. Останнім часом загострилися такі риси характеру як настороженість і недовірливість по відношенню до людей, чутливість до образ, вразливість, підозрілість, мстивість, тривале переживання того, що сталось, зарозумілість, може виступати ініціатором конфліктів. Проявилась схильність до афектів (правдолюбство, образливість, підозрілість), часті періоди зміни настрою. Це підтверджується і психологічним симптоматичним статусом вираженим в значно завищених показниках за багатьма шкалами, особливо - обсесивно-компульсивних розладів (нав`язливих станів) та параноїдності, значення шкал перевищують норму майже в чотири рази. Шкала фобій вища за норму майже в два рази. Це проявляється як стійка реакція страху на певних людей, місця, об`єкти та ситуації та веде до уникаючої поведінки. Показники шкал тривоги та депресії перевищують норму у кілька разів і мають клінічні прояви. Під впливом токсичних сімейних відносин протягом тривалого часу, після сімейного скандалу 05.09.2018 року з нанесенням тілесних ушкоджень, а також після поширення неправдивої інформації про життя і взаємини в родині в соціальній мережі «Фейсбук» і на сторінці громадської організації «Громада Гори» у ОСОБА_1 розвинувся і досяг критичних значень посттравматичний стресовий розлад. Посттравматичний стресовий розгляд є психічним розладом, що розвивається у деяких осіб після травматичних подій, природних та техногенних катастроф, загрози життю під час війни, сексуального або фізичного насилля, дорожньо-транспортних пригод, тривалих стресових подій іншого характеру тощо. Загальний індекс тяжкості симптомів (кількість симптомів і інтенсивність пережитого дистресу) перевищує середні показники більше ніж в два рази. ОСОБА_1 має скарги щодо функціонування серцево-судинної системи організму, а також - клінічні прояви тривоги та депресії (зниження настрою, апетиту, порушення сну), загрозливі для фізичного здоров`я і психіки показники посттравматичного стресового розладу. Також визначається почуття неспокою і помітний дискомфорт у процесі міжособистісної взаємодії, уникання певної діяльності та ситуацій. Мають місце прояви дистресу, які значно перевищують допустиму норму. Захисні механізми не справляються з існуючим навантаженням. Тривалість такого стану веде до погіршення якості життя та розвитку психосоматичних, а в даному випадку і психічних захворювань. Загальні висновки психолога є наступними: ситуація, яка вивчалась в психологічному дослідженні, була та залишається на момент дослідження психотравмуючою для ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані: клінічні прояви тривоги і депресії, загрозливий розвиток посттравматичного стресового розладу, які можуть мати фатальні наслідки для його життя та здоров`я і спричинили розвиток психосоматичних та психічних захворювань; ці зміни виникли внаслідок більше ніж дворічної ситуації токсичних сімейних відносин і подій 05.09.2018 року з подальшим цькуванням ОСОБА_1 та введення в оману громадськості, поширенням сумнівної та спотвореної інформації в соціальних мережах, а саме в соціальній мережі «Фейсбук» і на сторінці громадської організації «Громада Гори» та інших засобах масової інформації; рекомендується обов`язкова консультація та тривала психотерапія у відповідного фахівця і медикаментозний супровід; ОСОБА_1 нанесено моральну шкоду у зв`язку із зазначеними обставинами та ситуація продовжує залишатись токсичною для нього і може мати тяжкі наслідки. У своєму позові ОСОБА_1 вказує, що не може уявити який психологічний тиск чиниться на його неповнолітнього сина ОСОБА_5 . В добровільному порядку батькам не вдалось вирішити питання участі батька у вихованні дитини, а тому батько звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення порядку його участі у вихованні і спілкуванні з дитиною. Рішенням органу опіки та піклування встановлений графік спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 по суботах, але ОСОБА_2 цього графіку не виконує. Правоохоронні органи не реагують на вчинення ОСОБА_2 злочину. ОСОБА_1 вказує, що із своїм сином ОСОБА_5 він декілька разів зустрівся у 2019 році і дитина була цьому дуже рада. ОСОБА_2 використала такі зустрічі для фотографування і в подальшому долучила ці фото до свого позовну про визначення місця проживання дітей з нею. Більше ОСОБА_1 не мав можливості бачити свого сина ОСОБА_5 . ОСОБА_1 зазначає, що неодноразово звертався до поліції для фіксування зловживань матері та не допуску до дітей, але поліція не бажала прибути на місце скоєння злочину і вимагала рішення суду про побачення батька з дітьми.

Ухвалою суду від 14.12.2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 14.12.2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто позивачу.

Ухвалою суду від 24.12.2021 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, а також витребуваний висновок органу опіки та піклування щодо встановлення способу участі батька у вихованні дитини.

Ухвалою суду від 20.01.2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 15.09.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

29.09.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, зі змісту якого вбачається, що сторона ОСОБА_2 не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні зазначеного позову посилаючись на те, що до квітня 2011 року сторони спору разом з дитиною проживали в кв. АДРЕСА_3 . З квітня 2011 року по 05.09.2018 року сторони разом з дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В 2017 році сторони разом перебували в Канаді. 05.09.2018 року близько 20 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами в ході неприязних відносин виникла сварка. Під час сварки у ОСОБА_1 виник умисел на спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій протиправний умисел ОСОБА_1 розуміючи і усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки, наніс більше 10 ударів долонями рук по голові та в область волосяного покрову, декілька ударів дерев`яною биткою в область ліктьового суглобу з внутрішнього боку правої руки ОСОБА_2 , в результаті чого заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій щоці, синця на голові, синця на спинці носа, садна на спинці носа та верхньої губи зліва, крововилив із забійною раною слизової верхньої губи зліва, синці на руках, садно на лівому лікті, забійна рана на правій п`ятці, які згідно висновку судово-медичного експертизи №200 від 07.09.2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Під час нанесення тілесних ушкоджень син ОСОБА_6 зробив зауваження батьку з проханням припинити такі дії. Однак, ОСОБА_1 продовжуючи свої протиправні дії, розуміючи і усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх негативні наслідки наніс більше 5 ударів пательнею та один удар скляною плашкою по голові сина ОСОБА_6 в область волосяного покриву, в результаті чого заподіяв старшому сину забійні рани волосистої частини голови та лівого ліктьового суглобу, струс головного мозку, забій м`яких тканин грудної клітки зліва, які згідно висновку судово-медичного експертизи №111д від 16.11.2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Дана обставина встановлена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021 року у справі №359/8842/19. З 07.09.2018 року по 24.12.2028 року ОСОБА_2 разом з дітьми проживала у Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги, як особи, що потерпіли від домашнього насильства. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року у справі №359/7771/2018 частково задоволено заяву ОСОБА_2 та видано обмежувальний припис строком на 2 місяці щодо ОСОБА_1 , яким заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо. В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2018 року було продовжено дію обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк два місяці щодо ОСОБА_1 . Вказані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року у справі №759/5336/19 та не потребують доказування. З 24.12.2018 року ОСОБА_2 разом з дітьми знов почали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2021 року, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року, визначене місце проживання дитини ОСОБА_5 разом з його матір`ю - ОСОБА_2 13.09.2021 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрите кримінальне провадження №0001946 від 10.09.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Обставина закриття кримінального провадження не є реабілітуючою. Дана обставина встановлена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021 року у справі №359/8842/19 та факти встановлені у ній не потребують доказування. Представник зазначає, що ОСОБА_2 ніколи не переховувала дітей від батька, останній мав можливість безперешкодно зустрічатись з дітьми окрім періоду 16.10.2018-20.02.2019, коли діяв обмежувальний припис. За роки спільного проживання ОСОБА_1 неодноразово застосовував фізичну силу до ОСОБА_2 та до своїх дітей, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року у справі №759/5336/19. В 2019 році ОСОБА_1 зустрічався зі своїм сином ОСОБА_5 в присутності матері, оскільки дитина боїться батька. Під час таких зустрічей ОСОБА_1 вів себе агресивно, чим лякав сина. З 06.03.2020 року ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Вказане кримінальне провадження розглядається Дніпровським районним судом м. Києва. Стосовно невиконання графіку побачень батька з дитиною, визначеного органом опіки та піклування по суботах, представник ОСОБА_2 зазначає, що з березня 2020 року дитина ОСОБА_5 відмовся зустрічатись з батьком через його агресивну поведінку, син категорично відмовляється зустрічатись з батьком, про що повідомив батька і просив більше не приходити і не турбувати його. З вересня 2019 року ОСОБА_5 почав навчатись в Спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №148 ім. І. Багряного і згідно відповіді наданої директором школи, з заявою про зарахування дитини до школи зверталась мати, відводила та забирала дитину зі школи теж завжди мати. ОСОБА_1 до школи не приходив і не звертався по телефону з метою отримання інформації щодо успіхів у навчанні та шкільного життя його сина за період з листопада 2020 року по час надання відповіді. Батьківськи збори відвідувала тільки мати. Дитина ОСОБА_5 знаходився під наглядом дільничного лікар-педіатра КНП «ЦПМСД №2 Дніпровського району м. Києва» з народження і під час амбулаторного відвідування діти приходили в супроводі матері, а батько був присутній при огляді дітей тільки 2 рази в 2017 році. З 2016 року ОСОБА_1 ніде не працює, з вересня 2018 року він не утримує сина ОСОБА_5 , не спілкується із ним з березня 2020 року. Станом на 14.09.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 256926,74 грн. ОСОБА_1 не цікавиться життям сина ОСОБА_5 та не утримує його. ОСОБА_1 не має ані свого житла, ані самостійного доходу, він вчиняв домашнє насильство, поведінка батька агресивна. Дітьми повністю займається виключно їх мати та утримує їх. Матір`ю створені всі необхідні умови для нормального проживання та розвитку дітей. У довідці про психологічно-діагностичні консультації з дитиною ОСОБА_5 вказано, що дитина стала свідком фізичного насильства з боку батька по відношенню до матері та брата, йому рекомендовано пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків стресу, спричиненою сімейною ситуацією, мати стабільне місце проживання разом з мамою, уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих. Беручі до уваги ставлення дитини до батька, встановлені факти агресивної поведінки батька, відсутність фактів створення перешкод батьку в спілкуванні з дитиною, відсутність у ОСОБА_1 житла та самостійного доходу, представник вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

29.09.2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, у якій позивачка за зустрічним позовом просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовано тим, що з 01.11.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали проживати в цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . З 15.11.2003 року і до квітня 2011 року сторони спору разом з дітьми проживали в кв. АДРЕСА_3 . З квітня 2011 року по 05.09.2018 року сторони разом з дітьми проживали за адресою: АДРЕСА_1 . За роки спільного життя ОСОБА_1 постійно принижував ОСОБА_2 , знецінював її роботу та особистий фінансовий і фізичний вклад в підтримання домашнього затишку та в будівництво спільного будинку. ОСОБА_1 неодноразово застосовував фізичну силу до ОСОБА_2 в присутності дітей, здійснював психологічний вплив і економічне насильство. Вихованням дітей займалась виключно ОСОБА_2 , відводила до школи, займалась освітою та здоров`ям дітей. Сторони спору проживали в цивільному шлюбі до 05.09.2018 року. 05.09.2018 року приблизно о 20 год. 00 хв. ОСОБА_1 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , та будучі в стані алкогольного сп`яніння наніс ОСОБА_2 та старшому сину ОСОБА_6 тілесні ушкодження. 13.09.2021 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрите кримінальне провадження №0001946 від 10.09.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Обставина закриття кримінального провадження не є реабілітуючою. Дана обставина встановлена ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021 року у справі №359/8842/19 та факти встановлені у ній не потребують доказування. З 07.09.2018 року по 24.12.2028 року ОСОБА_2 разом з дітьми проживала у Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 та видано обмежувальний припис строком на 2 місяці щодо ОСОБА_1 , яким заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо. В зв`язку з порушенням дії обмежувального припису рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2018 року було продовжено дію обмежувального припису від 16.10.2018 року на строк два місяці щодо ОСОБА_1 . В інформаційній довідці про психологічно-діагностичні консультації з дитиною ОСОБА_5 вказано, що дитина стала свідком фізичного насильства з боку батька по відношенню до матері та брата, йому рекомендовано пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків стресу, спричиненого сімейною ситуацією, мати стабільне місце проживання разом з мамою, уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих. 25.12.2018 року ОСОБА_2 разом з дітьми переїхала до помешкання за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2021 року, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року, визначене місце проживання дитини ОСОБА_5 разом з його матір`ю - ОСОБА_2 . З вересня 2019 року ОСОБА_5 почав навчатись в Спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №148 ім. І. Багряного і згідно відповіді наданої директором школи, з заявою про зарахування дитини до школи зверталась мати, відводила та забирала дитину зі школи теж завжди мати. ОСОБА_1 до школи не приходив і не звертався по телефону з метою отримання інформації щодо успіхів у навчанні та шкільного життя його сина за період з листопада 2020 року по час надання відповіді. Батьківськи збори відвідувала тільки мати. Дитина ОСОБА_5 знаходиться під наглядом дільничного лікар-педіатра КНП «ЦПМСД №2 Дніпровського району м. Києва» з народження і під час амбулаторного відвідування діти приходили в супроводі матері, а батько був присутній при огляді дітей тільки 2 рази в 2017 році. Сином ОСОБА_5 повністю займається виключно матір і матеріально утримує його. Матір`ю створені всі необхідні умови для нормального проживання та розвитку сина, що підтверджується актом обстеження умов проживання дітей від 04.02.2019 року. ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, продає сумки власного виробництва через сайт в інтернеті, натомість про свого сина не піклується, не сплачує аліменти, застосовував до матері дитини та старшого сина фізичну силу в присутності ОСОБА_5 . З 2016 року ОСОБА_1 ніде не працює, з вересня 2018 року він матеріально не утримує сина ОСОБА_5 та не спілкується із ним. Станом на 14.09.2022 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 256926,74 грн. На думку представника, з урахуванням викладеного позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 буде доцільним та відповідатиме інтересам дитини ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина та не сплачує аліменти на його утримання.

Ухвалою суду від 31.10.2022 року відмовлено представнику ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання зустрічного позову та зустрічну позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2023 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва №241 від 02.05.2023 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2023 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В.

Ухвалою суду від 30.06.2023 року задоволене клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору та частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2024 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2023 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 07.07.2023 року виправлено описку в ухвалі суду від 30.06.2023 року про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року за клопотанням ОСОБА_1 зупинене провадження у справі до вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10.04.2023 року.

Постановою Верховного Суду від 15.02.2024 року постанову Київського апеляційного суду від 10.04.2023 року залишено без змін.

Ухвалою суду від 27.02.2024 року відновлене провадження у справі і призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 05.04.2024 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом та у зв`язку з прийняттям зустрічного позову призначено у справі підготовче засідання.

22.04.2024 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 не визнає заявлених позовних вимог про позбавлення його батьківських прав та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що сторона ОСОБА_2 вже зверталась з аналогічним позовом до Святошинського районного суду м. Києва, який був залишений судом без розгляду через неявку сторони ОСОБА_2 в судове засідання. При цьому, представник ОСОБА_2 стверджує, що в ухвалі суду невірно зазначено підставу залишення позову без розгляду і сторона ОСОБА_2 в судовому засіданні була. Служба у справах дітей повідомила суд про неможливість надання висновку в зв`язку з відсутністю дитини та її матері за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно ухвали суду від 27.02.2024 року ОСОБА_2 перебуває у розшуку в зв`язку з невиконанням ухвали суду про спілкування батька з дитиною. ОСОБА_5 незаконно вивезений з України та перебуває у Польщі. Ведеться його розшук та за цим фактом порушено кримінальну справу. Розшук веде також поліція Республіки Польща. Представником ОСОБА_2 вказані фіктивні обставини щодо місця знаходження дитини ОСОБА_5 і введено суд в оману стосовно неподання до суду аналогічного позову. Стороною ОСОБА_2 подано фіктивну довідку про навчання ОСОБА_5 в школі №148 та дані про те, що батько не відвідував школи. ОСОБА_1 стверджує, що в школі №148 він був неодноразово і директору школи про це відомо. ОСОБА_1 зазначає, що неодноразово звертався до матері дитини та державних органів з приводу наявності перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, а також вчинення злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України. Зустрічний позов направлений на затягування розгляду справи та приховування вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України щодо ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 , а також заволодіння майном дитини, яке подарував йому ОСОБА_1 , оскільки мати дитини має величезні борги. Станом на 01.11.2003 року ОСОБА_1 проживав у своїй квартирі та був одружений з ОСОБА_8 . Викладені у зустрічному позові дані суперечать одні одним та не відповідають дійсності. Зі змісту самої зустрічної позовної заяви випливає, що ОСОБА_2 15 років не працювала, жодних прибутків не мала та жила за рахунок утримання ОСОБА_1 . ОСОБА_1 стверджує, що не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та сину ОСОБА_6 , а сину ОСОБА_6 тілесні ушкодження нанесла сама ОСОБА_2 під час замаху на вбивство ОСОБА_1 . Ці обставини підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №124Д. ОСОБА_2 написала фіктивну заяву та увійшовши у зговір з начальником Бориспільського РУ ГУ МВС було сфальсифіковано кримінальне провадження, яке в подальшому було закрите за заявою ОСОБА_1 . Начальник Бориспільського РУ ГУ МВС допоміг ОСОБА_2 отримати фіктивні обмежувальні приписи з метою заволодіння будинком і квартирою. У 2009 році ОСОБА_1 був вимушений переоформити будинок та частину квартири на дітей і з того часу мати постійно налаштовувала дітей проти батька. У вересні 2016 року ОСОБА_2 вивезла дітей з будинку у с. Гора без згоди батька та стала переховувати їх. Лише в травні 2017 року мати повернула дітей та виїхала закордон. Тривалий час ОСОБА_2 вела аморальний спосіб життя та жодних зв`язків з дітьми не підтримувала. 05.09.2018 року ОСОБА_2 скоїла замах на вбивство ОСОБА_1 з метою заволодіння майном, яке ОСОБА_1 був змушений переоформити на дітей. Згідно з висновком експерта №124Д ОСОБА_2 під час нападу нанесла ОСОБА_1 тілесні ушкодження: садна в тім`яній ділянці голови справа, в лобовій ділянці, на спинці носа, забійні рани голови: тім`яно-скроневої ділянки справа та потиличної ділянки; струс головного мозку; синці та садна на тілі, забій м`яких тканин поперекового відділу хребта. ОСОБА_1 був госпіталізований. ОСОБА_2 за медичною допомогою не зверталась, тілесних ушкоджень не отримала та використала цей час для насильницького вивезення дітей. Для виправдання свого злочину ОСОБА_2 наробила постановочних фото, які розповсюджує і до тепер. Діти були насильно вивезені матір`ю з будинку у с. Гора, де постійно проживали з батьком, до с. Чубинське до своєї спільниці. Для приховування злочину та продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_2 увійшла у зговір з начальником Бориспільського РУ ГУ МВС і за її фіктивною заявою було порушено кримінальну справу. Використовуючи свій вплив і фіктивну кримінальну справу начальник Бориспільського РУ ГУ МВС допоміг ОСОБА_2 отримати обмежувальний припис та продовжити його. ОСОБА_2 без будь-яких підстав змінила дітям декілька навчальних закладів для приховування від батька місця перебування та навчання дітей. У 2018 році син ОСОБА_5 навчався в школі №314, а син ОСОБА_6 в інженерній гімназії, діти проживали в будинку, у якому мали власну кімнату площею 50 кв.м. зі спортивним майданчиком. Після цього місце навчання і проживання дітей було змінене матір`ю та вони проживали з нею в однокімнатній квартирі у «кутку» (згідно висновку Дніпровської ССД). ОСОБА_2 налаштувала дітей проти батька заради розірвання сімейних зв`язків та заволодіння майном подарованим батьком своїм дітям. Тривалий час ОСОБА_2 здійснює по відношенню до дітей та їх батька психологічне, моральне насильство, скоює злочин, передбачений ст. 126-1 КК України. Обмежувальні приписи були активні у 2018 році і на даний час наявний факт перешкоджання батьку у спілкуванні з сином. Під час розгляду справи про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 підтвердила свою аморальну поведінку та те, що вона навіть не приховувала цього від дітей. Представник ОСОБА_2 приховує злочин останньої щодо викрадення дитини ОСОБА_5 та його нелегальне переправлення за межі України без дозволу і відома батька. Згідно відповіді Міністерства юстиції України, дитина ОСОБА_5 перебуває в м. Ополе (Республіка Польща), а самої ОСОБА_2 в Польщі не знайдено. Прикордонна служба повідомила, що ОСОБА_5 державний кордон не перетинав. Представник ОСОБА_2 вводила суд в оману щодо місця проживання дитини, а тому суд прийняв рішення про визначення місця проживання сина ОСОБА_5 разом з його матір`ю. У своєму позові ОСОБА_2 підтверджує факт неодноразової зміни місця навчання сина ОСОБА_5 без відома та згоди батька. ОСОБА_1 зазначає, що дізнавшись про місце навчання дитини, він неодноразово відвідував школу та приймав участь в навчальному процесі. Подані стороною ОСОБА_2 документи містять відомості за 2019-2020 року, а на теперішній час ОСОБА_5 нелегально вивезений з країни та доля дитини, умови її утримання, перебування і навчання не відомі. ОСОБА_2 в одному випадку вказує, що батько під час зустрічей з дитиною поводить себе агресивно, а в іншому, що батько з сином не спілкується. ОСОБА_1 зазначає, що дійсно не спілкується з сином, оскільки ОСОБА_2 чинить в цьому перешкоди та налаштовує сина проти батька. Наприкінці 2019 року, початку 2020 року ОСОБА_1 зустрічався зі своїм сином. При цьому, мати дитини використала такі зустрічі для здійснення фотографування і використала фото у власних інтересах при розгляді справи про визначення місця проживання дитини. З подій у 2018 році минуло багато часу і лише тепер ОСОБА_2 виявила бажання позбавити батька батьківських прав. ОСОБА_1 зазначає, що не відповідають дійсності твердження матері про те, що батько не сплачує аліменти і не піклується про дитину. Протягом 2018-2019 р.р. аліменти сплачувались, а сина батько при цьому не бачив, де перебуває дитина достеменно не встановлено. На теперішній час батько має скрутне матеріальне становище та незадовільний стан здоров`я, а тому не має можливості сплачувати аліменти. ОСОБА_1 звернувся до поліції із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_5 та самого ОСОБА_1 і за цим фактом відкрите кримінальне провадження, в якому ОСОБА_1 визнаний потерпілим. Існування заборгованості по аліментах у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків. Наявність заборгованості по аліментах сама по собі не є підставою для позбавлення батька батьківських прав. Факт заперечення батька про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини. Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через малолітній вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам дитини.

Ухвалою суду від 03.12.2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 05.12.2024 року витребувано письмовий висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 02.04.2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 20.05.2025 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді та передано заяву про відвід для її вирішення у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21.05.2025 року (суддя Катющенко В.П.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді, справу передано для продовження розгляду в тому ж самому складі суду.

Ухвалою суду від 30.05.2025 року задоволено заяву дитини ОСОБА_3 про його участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 03.06.2025 року залишено без задоволення клопотання представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 17.07.2025 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді та передано заяву про відвід для її вирішення у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18.07.2025 року (суддя Коваленко І.В.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді, справу передано для продовження розгляду в тому ж самому складі суду.

Ухвалою суду від 01.09.2025 року залишено без задоволення клопотання представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 01.09.2025 року доручено Північному міжрегіональному центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги призначити дитячого психолога для забезпечення проведення судового засідання, в якому буде заслухано думку дитини.

Ухвалою суду від 15.09.2025 року залишено без розгляду письмові зауваження ОСОБА_1 на протокол судового засідання від 01.09.2025 року.

Ухвалою суду від 13.10.2025 року залишено без розгляду письмові зауваження ОСОБА_1 на протокол вчинення окремої процесуальної дії від 15.09.2025 року.

Ухвалою суду від 13.10.2025 року визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді та передано заяву про відвід для її вирішення у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 15.10.2025 року (суддя Коваленко І.В.) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої у справі судді, справу передано для продовження розгляду в тому ж самому складі суду.

Протокольною ухвалою суду від 21.10.2025 року поновлено ОСОБА_1 строк для подання клопотання про визнання явки ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою та її допит у якості свідка. По суті у задоволенні відповідного клопотання відмовлено.

Протокольною ухвалою суду від 21.11.2025 року залишено без розгляду клопотання ОСОБА_1 про виклик та допит ОСОБА_2 в якості свідка.

Відповідно до положень ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

В судовому засіданні в присутності психолога ОСОБА_10 і представника Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Муханова А.І., суд заслухав думку дитини ОСОБА_3 , який повідомив суду, що заперечує проти задоволення позову його батька, зустрічі не є можливими, оскільки їздити до батька і жити у нього по 6 місяців неможливо, адже ОСОБА_5 навчається у Польщі і живе у Польщі, крім того ОСОБА_5 боїться свого батька, оскільки останній є агресивною та неконтрольованою людиною, тому дитина не хоче встановлення жодних способів спілкування з батьком. Дитина зазначає, що не хоче розмовляти зі своїм батьком і краще б було аби батько взагалі відчепився. За 8-9 років спільного проживання батько лише пару разів приділяв увагу своєму сину, проводив із ним спільний час. ОСОБА_5 вказує, що боїться батька і не хоче аби він його переслідував. Гарний батько піклується, цікавиться дитиною, не б`є, а ОСОБА_1 бив матір дитини та старшого брата. На переконання дитини, його батько ніколи не зміниться. ОСОБА_5 вказує, що казав батьку про те, що не хоче з ним спілкуватись та просив не дзвонити, а батько все одно дзвонить, пише що слід виконувати ухвалу суду. На думку дитини, можливість батька змінитись є дуже теоретичною. ОСОБА_5 зазначив, що підтримує позов матері про позбавлення батька батьківських прав, вважає це доцільним і правильним для того, аби батько не міг його забрати, не втручався в його життя. ОСОБА_1 , таким яким він є, заслуговує на позбавлення батьківських прав, аби життю дитини нічого не загрожувало. ОСОБА_5 вказує, що боїться того, що батько раптом може і його побити. ОСОБА_1 якось побив в маршрутці якусь незнайому жінку, тому дитина його боїться та вказує, що звертався до психологів у Польщі і в Україні. Батько тиснув на ОСОБА_5 психологічно, підчікував біля школи, кричав на всіх у школі, тому там викликали поліцію. ОСОБА_5 зазначив, що на теперішній час він знаходиться у безпеці, а коли батько телефонує дитина згадує всі негативні моменти пов`язані із батьком. Також ОСОБА_5 зазначив, що ніколи не пожалкуватиме про свою думку щодо необхідності позбавлення батька батьківських прав і про своє небажання із ним спілкуватись.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги свого первісного позову з підстав викладених у ньому, просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. ОСОБА_1 вказує, що у грудні 2021 р. він звернувся до суду в зв`язку зі створенням йому ОСОБА_2 перешкод у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_5 . Суд витребував від служби у справах дітей висновок щодо розв`язання спору стосовно участі батька у вихованні дитини, однак ухвала суду не була вчасно виконання. Відповідний висновок був зроблений лише у квітні 2023 р., коли ОСОБА_2 подала позов до Святошинського районного суду м. Києва про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав. У цій справі має місце штучне затягування її розгляду. В подальшому представник ОСОБА_2 повідомляла суд про перебування ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_5 на західній Україні, в тому числі 10 липня 2023 р. На даний час наявна інформація про перебування ОСОБА_2 та дитини в Польщі, що на даний момент підтверджує представниця. На виїзд дитини за кордон ОСОБА_1 дозволу не надавав. Згідно даних Державної прикордонної служби України дитина державний кордон не перетинала, отже вивезена за межі території України нелегально, а фактично викрадена. Враховуючи, що поштову кореспонденцію в т.ч. позовну заяву ОСОБА_2 перестала отримувати ще до початку повномасштабної агресії рф та доказів легального вивезення дитини за кордон мати не надала, дитина та ОСОБА_2 були відсутні в Україні ще до початку бойових дій та дитина була нелегально вивезена за межі України, а фактично викрадена. У поданому зустрічному позові ОСОБА_2 чітко зазначає, що проживає з дитиною на час подання позову в АДРЕСА_2 . Сторона ОСОБА_2 зловживала своїми процесуальним правами, адже одночасно було подано апеляційну скаргу на повернення зустрічного позову та позов про позбавлення батьківських прав до Святошинського районного суду м. Києва. У позові про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав поданому до Святошинського районного суду, ОСОБА_2 чітко зазначає, що проживає на час подання позову в АДРЕСА_2 . Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надає висновок яким виявляє відсутність перебування дитини ОСОБА_5 та його матері за зазначеною адресою місця проживання і надає висновок про неможливість надання висновку зазначаючи саме цю підставу. Святошинський районний суд м. Києва залишив без розгляду позов про позбавлення батьківських прав. Сторона ОСОБА_2 стверджує, що обставини залишення позову без розгляду у зв`язку з неявкою сторони позивача не відповідають дійсності. Після встановлення Службою у справах дітей відсутності дитини та ОСОБА_2 і подання ОСОБА_1 доказів перебування дитини в Польщі, все одно зазначається та сама адреса АДРЕСА_2 і ОСОБА_2 через свого представника подає клопотання про надання висновку зазначаючи адресу АДРЕСА_2 , заздалегідь знаючи, що такий висновок наданий бути не може. У 2025 р. повторно подане клопотання про надання висновку з зазначенням тої самої адреси. Служба у справах дітей повідомляє суд листом від 20.04.23 р., що ОСОБА_2 виїхала з м. Києва та перебуває в одній з областей західної України. Тобто наявні докази подання фіктивного позову з метою затягування розгляду справи та помсти ОСОБА_1 за подання позову про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, також наявний факт надання суду недостовірної інформації. 30 червня 2023 р. судом постановлена ухвала про забезпечення первісного позову. Зловживаючи правами ОСОБА_2 злісно не виконує ухвалу суду та перешкоджає ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, налаштовує її проти батька та примушує відмовлятись від спілкування з батьком, зніматись у відео з відповідними заявами разом з ОСОБА_2 . Такими діями ОСОБА_2 вчиняє моральний та психологічний тиск на дитину і вчиняє злочинні дії передбачені ст. 126-1 КК України «Домашнє насилля» відносно дитини та її батька. ОСОБА_1 проведене психологічне дослідження, яке доводить вчинення психологічного та морального насилля ОСОБА_2 по відношенню до батька дитини. 11 березня 2024 р. ОСОБА_2 та її представник Ярошенко О.М. за домовленістю з державним виконавцем, заради закриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову, вчиняють насильницькі дії щодо дитини ОСОБА_5 та змушують дитину разом з ОСОБА_2 вийти на зв`язок з державним виконавцем і зачитати відмову від спілкування з батьком заради закриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду. Наявне в матеріалах справи відповідне відео доводить скоєння ОСОБА_2 та її представником психологічного і морального насилля над дитиною заради досягнення своїх корисних цілей. Представник ОСОБА_2 заздалегідь прибула до виконавчої служби та знімала на відео як дитина зачитує заздалегідь підготовлений текст під наглядом ОСОБА_2 , що доводить заздалегідь спланований та ретельно підготовлений злочин. Жодних дій з встановлення контактів дитини з батьком та налагодження стосунків ОСОБА_2 не здійснює, що протирічить найкращім інтересам дитини та сталій практиці Європейського суду і свідчить про створення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, чинення на дитину психологічного та морального тиску. ОСОБА_1 до матеріалів справи долучені фото, завірені власноручним підписом ОСОБА_2 , на яких дитина та батько проводять час разом та з коментарями ОСОБА_2 якими вона засвідчує, що дитина та батько спілкуються разом і дитина не боїться батька. Ці фото ОСОБА_2 подавала до суду у справі про визначення місця проживання дитини для спростування тверджень ОСОБА_1 у вчиненні нею перешкод у спілкуванні з дитиною. Тобто ОСОБА_2 надає суперечливі свідчення, коли їй вигідно вона стверджує та надає докази спілкування, а коли мета заради якою і була надана можливість дитині поспілкуватись з батьком досягнута, заявляє, що дитина боїться батька та не бажає спілкуватись. Зазначене підтверджується матеріалами виконавчого провадження з примусового виконання ухвали про забезпечення позову. Згідно матеріалів ВП НОМЕР_4 державним виконавцем складено понад 149 актів про невиконання ухвали суду, в тому числі актом від 13.07.2023 р. Натомість, як свідчить висновок польського психолога, розповсюджує неправдиву інформацію про домашнє насилля зі сторони батька до дитини, що згідно висновку психолога спростовується проведеними з дитиною співбесідами та зазначено у висновку. Скоєння замаху на вбивство та нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 05 вересня 2018 р. саме ОСОБА_2 підтверджується самою ОСОБА_2 , допитаною під присягою у Бориспільському міськрайонному суді в 2018 році під час розгляду справи про винесення обмежувального припису по відношенню до ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_2 , та показами сина ОСОБА_6 , якого у суді під час допиту спіймали на брехні при встановленні обставин подій 05 вересня 2018 року і описі ушкоджень які нібито отримала ОСОБА_2 . Згідно висновку експерта №124Д ОСОБА_2 під час нападу нанесла ОСОБА_1 тілесні ушкодження: садна в тім`яній ділянці голови справа, в лобній ділянці, на спинці носа, забійні рани голови: тім`яно-скроневої ділянки справа та потиличної ділянки; струс головного мозку; синці та садна на тілі, забій м`яких тканин поперекового відділу хребта. В рішенні суду про винесення обмежувального припису відсутні будь-які покази ОСОБА_1 та його адвоката. Для виправдання та уникнення відповідальності ОСОБА_2 подала 10.09.2018 р. фіктивну заяву до поліції та у зв`язку з тим що травм вона не отримала і навіть не зверталась за медичною допомогою до суду, на засідання ОСОБА_2 не ходила і ОСОБА_1 був змушений зі спливом трирічного строку подати заяву про звільнення від відповідальності у зв`язку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності за злочин який ОСОБА_1 не скоював та мав бути виправданим, оскільки звинувачувався в нанесенні ОСОБА_2 тілесних ушкоджень 10.09.2018 року, коли перебував на лікуванні у стаціонарі після замаху на вбивство. ОСОБА_2 посилається на обмежувальний припис та обставини викладені в ньому вчинення ОСОБА_1 домашнього насилля, як на джерело доказів по справі, хоча сама цей припис не виконувала, а використала для пограбування будинку. Жодного дня, ні під час судового розгляду, ані потім в будинку ОСОБА_2 не проживала та дітям спілкуватись з батьком не давала, змінила навчальні заклади та номери телефонів. Суд порушив закон не включивши у рішення суду про видачу обмежувального припису пояснень ОСОБА_1 і його адвоката, та фактично сфальсифікував рішення на користь ОСОБА_2 , зазначивши тільки вигідні для неї покази та підстави. З вивченого в судовому засіданні аудіозапису по справі про видачу обмежувального припису чітко встановлюється, що саме ОСОБА_2 скоїла злочин з замаху на вбивство ОСОБА_1 та втягнула у скоєння цього злочину старшого сина ОСОБА_6 . Злочин скоїла у присутності молодшого сина ОСОБА_5 та для виправдання злочину подала фіктивну заяву до поліції. Також під час розгляду справи ОСОБА_1 зазначав, що дитина відмовляючись від спілкування з батьком зачитувала заяву заздалегідь написану її матір`ю, яка була присутня при спілкуванні, заважала, надавала свої коментарі, які не стосуються дитини. Навіть відвідування ОСОБА_1 заступника міністра юстиції нічого не дало. Про місце перебування дитини у Польщі повідомило батьку лише Міністерство юстиції України, а не мати чи її представник. ОСОБА_1 вказує, що не можливо виконувати батьківськи обов`язки, коли батько навіть не знає де точно перебуває дитина. ОСОБА_2 повністю позбавила можливості батька спілкуватись з сином, а звернення до органу опіки нічого не дали, рішення органу опіки та піклування ОСОБА_2 не виконувала. ОСОБА_1 зазначає, що намагався налагодити контакт з дитиною, але ОСОБА_2 заважає цьому.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Ярошенко О.М. в судовому засіданні заперечує проти задоволення первісного позову, просить відмовити у його задоволенні та задовольнити зустрічний позов про позбавлення батьківських прав і скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову. Представник вказує, що 05 вересня 2018 року ОСОБА_1 перебуваючи у стадії алкогольного сп`яніння наніс ОСОБА_2 та старшому сину ОСОБА_6 тілесні ушкодження, свідком даної події був молодший син ОСОБА_5 . Факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насилля встановлений ухвалою Бориспільського районного суду Київської області від 13.09.2021 року, якою ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження №0001946 від 10.09.2018 року (обставина закриття даного кримінального провадження не є реабілітуючою). ОСОБА_1 досі є непокараним агресором. 16.10.2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк два місяці. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 порушив дію обмежувального припису, 20.12.2018 року суд продовжив обмежувальний припис на строк два місяці. Під час видачі обмежувального припису свідок ОСОБА_13 повідомила про те, що домашнє насилля вчинялося ОСОБА_1 в родині постійно, також у присутності дітей - психологічне, економічне та фізичне, і що її сестра навіть тримала дублікати свідоцтва про народження дітей у неї вдома, на випадок, якщо ОСОБА_2 в разі крайньої небезпеки доведеться рятувати дітей від цивільного чоловіка. З 07.09.2018 року по 24.12.2018 року ОСОБА_2 разом з дітьми проживала в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства. З 25 грудня 2018 року ОСОБА_2 разом з дітьми переїхала до власного помешкання за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 ніколи не переховувала дітей від батька, він мав можливість безперешкодно зустрічатися з дітьми окрім періоду з 16.10.2018 року по 20.02.2019 року коли діяв обмежувальний припис. За роки спільного проживання ОСОБА_1 неодноразово застосував фізичну силу до ОСОБА_2 та до дітей, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року в справі № 759/5336/19. В 2019 році ОСОБА_1 зустрічався з сином ОСОБА_5 , однак тільки в присутності матері, тому що дитина боїться батька. ОСОБА_1 під час зустрічей вів себе агресивно чим лякав сина. Рішенням служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 було визначено час спілкування з сином по суботах за бажанням дитини. Однак з березня 2020 року ОСОБА_5 відмовився зустрічатися з батьком через агресивну поведінку батька, про що особисто повідомив батька, і з цього часу ОСОБА_1 перестав будь яким чином цікавитися долею дитини. Судовим рішенням визначене місце проживання дитини ОСОБА_5 разом з його матір`ю і після введення військового стану мати разом з дітьми абсолютно легально, нічого не порушуючи виїхала з України через виникнення загрози життю та здоров`ю дітей. Наразі ОСОБА_2 та дитина ОСОБА_5 проживають в Польщі в місті Ополе, про що відомо ОСОБА_1 . ОСОБА_1 не надає жодних доказів вчинення ОСОБА_2 йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. 08.10.2025 року ОСОБА_5 висловлюючи свою думку в судовому засіданні підтвердив, що не хоче спілкуватися з батьком через те, що боїться батька через вчинення ним домашнього насильства та психологічного тиску. Натомість мати зі слів дитини ніколи не забороняла йому бачитися з батьком. Батько намагається фактично переглянути рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, оскільки батько просить не встановити графік побачень, а ставить вимогу про встановлення спільної опіки з матір`ю над дитиною та 50 відсотків днів у році проживання з сином за адресою свого місця проживання. Винесення рішення про встановлення такого графіку побачень батька з сином не є в інтересах з дитини. З огляду на позицію ОСОБА_5 , який в судовому засіданні заявив про своє небажання спілкуватися з батьком у будь-який спосіб, категорично заперечував проти сумісного проживання з батьком та заперечував проти розмов по телефону і взагалі будь-яких контактів з батьком, сказав про те, що не змінить свою точку зору. Наразі ОСОБА_5 проживає закордоном у Польщі в місті Ополі, де навчається в технікумі на другому курсі та вже отримує професійну освіту, має чіткі плани щодо подальшого навчання та свого майбутнього. Під час опитування встановлено, що ОСОБА_5 не хоче приїздити у Україну де триває війна, наражати себе на небезпеку, окрім того він навчається закордоном і такі поїздки будуть не в його інтересах. Тому в інтересах дитини з питань безпеки, їй краще постійно проживати разом з матір`ю на території Польщі, у стійкому та безпечному середовищі. Окрім того в Польщі дитина вже має сталі соціальні зв`язки та навчається, і в разі постійного проживання з матір`ю на території Польщі буде збережене звичне сімейне оточення дитини. ОСОБА_5 виключає взагалі можливість сумісного проживання з батьком через агресивну поведінку останнього та вчинення домашнього насилля батьком у його присутності в минулому. Наразі дитина працює з психологами з України та Польщі для відновлення психологічного стану після спілкування з батьком. В 2019 році дитина погодилася зустрічатися з батьком тільки тому, що батько взамін не буде його лякати та підстерігати його в школі, загальних місцях, біля будинку (так в матеріалах справи міститься довідка з Дніпровського управління поліції від 2019 року про здійсненні неодноразові виклики під час конфліктних ситуацій під час зустрічей батька і сина). Згідно пояснень дитини батько часто зловживав спритними напоями та поводився агресивно і не контрольовано. ОСОБА_1 не надав висновку нарколога та психіатра, а від так не має підстав вважати, що спілкування батька і сина буде безпечне. За яким саме місцем проживання батько планує проживати з сином, матеріали справи не містять, тому що відсутній акт обстеження житлових умов за місцем проживання батька. Також матеріали справи не містять доказів про наявність у ОСОБА_1 житла на праві власності або оренди. В матеріалах відсутні дані про доходи ОСОБА_1 . Батько вчинив у присутності сина домашнього насилля і з 2018 року не пройшов психологічну реабілітаційну програму для кривдників, навіть зараз продовжує заперечувати факт вчинення ним домашнього насилля, що виключає можливість критичної оцінки своїх протиправних дій, виправлення поведінки та впевненості не повторення протиправних дій і агресивної поведінки на адресу дитини ОСОБА_5 . Станом на січень 2025 року заборгованість зі сплати аліментів становить 404829,75 грн. 75 коп. Дата останнього перерахування коштів в розмірі 2218 грн. - 27.12.2019 року, тобто батько не утримує дитину останніх п`ять років взагалі. За період з листопада 2018 року до листопада 2025 року, тобто за 7 років, батьком було сплачено аліменти на утримання дитини 7 разів, батьком не було придбано для дитини жодного одягу та взуття, не було сплачено за відвідування дитиною спортивних секцій, додаткових занять, так само як і в попередні роки коли батько разом з сином проживали з ОСОБА_2 . В матеріалах справи наявна відповідь школи про те, що із заявою на зарахування сина до школи зверталась мати, вона відводила дитину до школи та забирала зі школи теж завжди мати. Батько не приходив до школи і не звертався по телефону з метою отримання інформації щодо успіхів у навчанні та шкільного життя його сина в період з листопада 2020 року по час надання відповіді. Батьківські збори відвідувала мати. Тобто, ще до початку військових дій в Україні, батько ухилявся від свого обов`язку щодо виховання дитини та здобуття ним освіти. Вихованням сина завжди займалась виключно ОСОБА_2 , під час опитування дитина підтвердила даний факт. ОСОБА_1 не цікавиться здоров`ям сина. Так, дитина знаходилась під наглядом дільничного лікаря-педіатра КНП ,,ЦПМСД № 2 Дніпровського району м. Києва" з народження. Під час амбулаторного відвідування, діти були у супроводі матері. Батько був присутній при огляді дітей тільки два рази в 2017 році. Під час спілкування батька і сина 11 березня 2024 року, у рамках виконавчого провадження НОМЕР_4, а саме телефонної розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , батько не задав дитині жодного особистого питання, не поцікавився успіхами дитини у навчанні, станом здоров`я, всі його питання були задані лише з ціллю встановлення аб`юзивного контролю за життям ОСОБА_2 та сина. Манера спілкування з дитиною мала агресивний, авторитарний характер, без ознак емпатії та зацікавлення життям дитини. Під час опитування дитина просила позбавити батьківських прав батька, через його агресивну поведінку та побоювання за своє життя і благополуччя. Відсутність матеріального утримання з боку батька, зацікавленість у житті дитини, триває вже довгі роки. Батько вчиняв домашнє насилля по відношенню до дитини, протягом останніх 7 років не змінив ставлення до виконання батьківських обов`язків, контакту з дитиною не налагодив і не вживав жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, тому позбавлення батьківських прав буде доцільним і відповідатиме інтересам дитини.

Представник третьої особи в судовому засіданні, у якому представник приймав участь особисто, зазначив, що в даний справі Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації виступає третьою особою і суду було направлено висновок про те, що мати і дитина перебувають за кордоном, а тому неможливо обстежити умови проживання та опитати їх.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 25).

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2018 року у справі №359/7771/2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 січня 2019 року та постановою Верховного Суду від 24.04.2019 року, частково задоволено заяву ОСОБА_2 , видано на строк 2 (два) місяці обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , 1976 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , яким: заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежено спілкування ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо.

У вказаній справі судом було встановлено, що під час конфлікту від 05 вересня 2018 року, який стався між ОСОБА_2 та її цивільним чоловіком ОСОБА_1 , у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , були присутні їх діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , наведене підтверджувалось самими сторонами та показами допитаних свідків. Безпосередньо син ОСОБА_6 обороняючи матір ОСОБА_2 отримав від батька ОСОБА_1 тілесні ушкодження, а син ОСОБА_5 спостерігав за цим та викликав поліцію до будинку, щоб припинити такі дії.

Ухвалюючи рішення про видачу обмежувального припису суд зазначив, що суду не надано доказів нанесення дітям психологічної травми через спілкування з батьком, неможливості такого спілкування чи спричинення цим негативних психологічних наслідків для дітей, а тому батько і надалі має право спілкуватись з своїми дітьми за їх взаємної згоди. Разом з тим, у зв`язку з задоволенням судом вимоги щодо заборони наближення ОСОБА_1 до місця їх спільного проживання менш ніж на 150 метрів, спілкування батька з дітьми слід обмежити шляхом спілкування виключно через засоби зв`язку, листи, тощо.

Також судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2018 року у справі №359/10231/2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2019 року та постановою Верховного Суду від 08.05.2019 року, частково задоволено заяву ОСОБА_2 про продовження обмежувального припису та продовжено дію обмежувального припису, виданого за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі №359/7771/18 від 16 жовтня 2018 року, строком на 2 (два ) місяці щодо ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про продовження дії обмежувального припису суд зазначив, що дослідженням пояснень заявника ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_1 , письмового висновку Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 26.11.2018, а також дослідженням наданого заінтересованою особою ОСОБА_1 відеозаписом встановлено, що 06 листопада заінтересованою особою ОСОБА_1 було порушено заборону суду наближатися на відстань 150 метрів до місця проживання постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , а також обмеження спілкування з дітьми, а саме з сином ОСОБА_4 , 2004 року народження, в тому числі, як визнано ОСОБА_1 , він намагався спілкуватися з приводу обставин, які стали підставою для видачі обмежувального припису та вплинути на пояснення неповнолітнього, надані ним з приводу застосованого насильства.

Убачається, що наприкінці лютого 2019 року дія обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 припинилась.

За змістом інформаційної довідки про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_14 від 24.10.2018 року, ОСОБА_5 рекомендовано: пройти курс психологічної реабілітації для усунення наслідків стресу, спричиненого сімейною ситуацією; уникати сильних стресів, агресивної поведінки з боку дорослих; мати стабільне місце проживання з мамою; дбайливе ставлення до емоційних потреб хлопчика. Батькам ОСОБА_5 рекомендовано пройти курс батьківського консультування для підвищення батьківської компетентності в індивідуальному підході до вирішення емоційних проблем сина. У цій довідці психолог також зазначив, що на несвідомому рівні хлопчик ОСОБА_5 любить свого тата (Т. 1, а.с. 158-160).

Згідно довідки Київського міського центру соціально-психологічної допомоги від 10.01.2019 року, ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з 07.09.2018 року по 24.12.2018 року були клієнтами Київського міського центру соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства (Т. 1, а.с. 161).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021 року у справі №359/8842/19, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 07.12.2021 року за результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Ярошенко О.М., звільнено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0001946 від 10.09.2018р. за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Убачається, що зазначене кримінальне провадження стосувалась обвинувачення ОСОБА_1 у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та старшому сину ОСОБА_4 в ході конфлікту, який відбувся у вересні 2018 року.

За наявними в матеріалах справи даними, конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникали неодноразово (14.03.2019 року, 23.03.2019 року, 11.04.2029 року), з приводу чого ОСОБА_2 зверталась до органів поліції (Т. 5, а.с. 99).

Судом встановлено, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2021 року у справі №759/5336/19, постанови Київського апеляційного суду від 11.08.2022 року та постанови Верховного Суду від 15.03.2023 року, визначене місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

28.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей та сім`ї з заявою стосовно проведення з ОСОБА_2 профілактичної роботи щодо недопущення з її боку створення перешкод у спілкуванні з дітьми і недопущення з її боку домашнього насильства у вигляді психологічного насильства (Т. 1, а.с. 10).

У матеріалах справи наявна аналогічна заява ОСОБА_1 до служби у справах дітей та сім`ї від 02.05.2019 року та звернення до ОСОБА_2 від 14.03.2019 року щодо визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми (Т. 1, а.с. 9, 11).

Згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №1006 від 06.12.2019 року «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітніх дітей», визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином щосуботи протягом дня за бажанням дитини та в супроводі матері ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 24).

Матеріали справи містять копії фотографій датовані 28.09.2019 року, 29.09.2019 року, 05.10.2019 року, 12.10.2019 року зі спільних зустрічей батька та дитини, а також копії не датованих фото спільного проводження часу батька та сина (Т. 1, а.с. 26-27; Т. 2, а.с. 218-249а).

Убачається, що 27.08.2020 року ОСОБА_1 звертався до поліції щодо факту вчинення домашнього насильства (Т. 1, а.с. 28).

За змістом наявного в матеріалах справи висновку психолога від 20.02.2020 року: 1. Ситуація, яка вивчалась в психологічному дослідженні, була та залишається на момент дослідження психотравмуючою для ОСОБА_1 ; 2. ОСОБА_1 має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані: клінічні прояви тривоги і депресії, загрозливий розвиток посттравматичного стресового розладу, які можуть мати фатальні наслідки для його життя та здоров`я і спричинили розвиток психосоматичних та психічних захворювань; 3. Ці зміни виникли внаслідок більше ніж дворічної ситуації токсичних сімейних відносин і подій 05.09.2018 року з подальшим цькуванням ОСОБА_1 та введення в оману громадськості, поширенням сумнівної та спотвореної інформації в соціальних мережах, а саме в соціальній мережі «Фейсбук» і на сторінці громадської організації «Громада Гори» та інших засобах масової інформації; 4. Рекомендується обов`язкова консультація та тривала психотерапія у відповідного фахівця і медикаментозний супровід; 5. ОСОБА_1 нанесено моральну шкоду у зв`язку із зазначеними обставинами та ситуація продовжує залишатись токсичною для нього і може мати тяжкі наслідки (Т. 1, а.с. 18-23).

Убачається, що судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2018 року у справі №755/16674/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання двох неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно до повноліття старшої дитини та в розмірі частини до повноліття молодшого сина ОСОБА_5 (Т. 1, а.с. 163).

За змістом наявних в матеріалах справи даних розрахунків державного виконавця зі сплати аліментів, ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів: станом на 04.09.2022 року - 264926,74 грн.; станом на 21.06.2023 року - 312957,49 грн.; станом на 21.11.2023 року - 339641,24 грн.; станом на 26.03.2024 року - 360998,24 грн.; станом на 23.01.2025 року - 404929,75 грн. Станом на 26.04.2019 року заборгованість по сплаті аліментів була відсутня (Т. 1, а.с. 168-169; Т. 2, а.с. 142-143; Т. 3, а.с. 52; Т. 3, а.с. 182-183; Т. 4, а.с. 88-90; Т. 4, а.с. 109).

Згідно листа директора Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №148 ім. Івана Багряного від 03.02.2022 року, ОСОБА_5 навчається в школі з 01.09.2019 року. Був зарахований до 5-Б класу. Заяву зарахувати сина ОСОБА_5 до п`ятого класу надала ОСОБА_2 26.06.2019 року. Відводила та забирала зі школи ОСОБА_5 завжди мати, ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не приходив до школи і не звертався по телефону з метою отримання інформації щодо успіхів у навчанні та шкільного життя його сина в період з листопада 2020 рік по теперішній час. Батьківські збори завжди відвідувала мати учня - ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 162).

Згідно характеристики на учня 7-Б класу Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №148 ім. Івана Багряного ОСОБА_5 , ОСОБА_5 за час навчання в школі зарекомендував себе як старанний, уважний, працелюбний та дисциплінований учень. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та високому рівнях. Має добре розвинене логічне мислення, гарно і швидко запам`ятовує навчальний матеріал. Комунікативні навички розвинені на високому рівні. До всіх громадських доручень ставиться сумлінно. Бере активну участь у шкільних заходах, спортивних змаганнях. Хлопець врівноважений, товариський, щирий, доброзичливий. Користується авторитетом серед однокласників. Вміє знаходити спільну мову з однокласниками та вчителями. ОСОБА_5 має високий всебічний розвиток. Відвідує секцію з боксу та гурток зі стрільби. Мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , завжди відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям. Мати регулярно контролює навчальну діяльність дитини. Характер спілкування матері з дитиною - демократичний. Мати емоційно підтримує сина, забезпечує його інтереси та створює умови для здорового психологічного та фізичного розвитку дитини (Т. 1, а.с. 165).

Згідно довідки Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №148 ім. Івана Багряного від 16.10.2023 року, ОСОБА_5 є учнем 9-Б класу та здобуває освіту за сімейною (домашньою) формою навчання (Т. 3, а.с. 13).

Згідно характеристики на учня 9-Б класу Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №148 ім. Івана Багряного ОСОБА_3 від 31.10.2023 року, ОСОБА_5 навчається в школі з 5-го класу (прибув 29.08.2019 року). У 2022-2023 н.р. навчався на змішаній формі навчання. Після закінчення 8-го класу має досягнення високого та достатнього рівня, кілька оцінок середнього рівня. У 2023-2024 н.р. навчався на сімейні формі навчання, так як перебуває за кордоном. Назву країни, у якій перебуває ОСОБА_5 , мати не вказує. За час навчання у школі зарекомендував себе як старанний, уважний, працелюбний та дисциплінований учень. Всі роботи учнем виконувались в повному обсязі та вчасно надсилаються учителям-предметникам закладу освіти для перевірки. Має добре розвинене логічне мислення, гарно і швидко запам`ятовує навчальний матеріал. Комунікативні навички розвинені на високому рівні. Хлопець врівноважений, товариський, щирий, доброзичливий. Користується авторитетом серед однокласників. Вміє знаходити спільну мову з однокласниками та вчителями. ОСОБА_5 ввічливий, вихований, толерантний, допитливий. Характеризується організованістю, пунктуальністю, дотриманням правил. Завжди скромний, добрий. Має власну думку. З повагою ставиться до товаришів і старших себе (Т. 3, а.с. 15).

За змістом відповіді КНП «ЦПМСД №2 Дніпровського району м. Києва» від 17.02.2022 року, ОСОБА_5 перебуває на обліку в Центрі. Первинна медична допомога надається на підставі укладеної декларації №000-ЕЕSК-8Х00 від 20.05.2020 року, яка в інтересах дитини підписана матір`ю ОСОБА_16 . Під час амбулаторного відвідування, дитина прибував до Центру в супроводі матері (Т. 1, а.с. 166).

За змістом відповіді КНП «ЦПМСД №2 Дніпровського району м. Києва» від 09.01.2019 року, діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходяться під наглядом дільничного лікаря-педіатра з народження. Під час амбулаторного відвідування, діти були у супроводі матері. Батько був присутній при огляді дітей тільки два рази в 2017 році (Т. 1, а.с. 167).

За змістом висновку Міського психолого-педагогічного консультаційного центру в Ополі при Міському центрі підтримки освіти в Ополі від 25.06.2025 року: «Про ОСОБА_5 28.04.2025 року до міського консультаційного центру повідомила його мати з проханням надати психологічну консультацію та включити дитину до терапії. З бесіди з матір`ю встановлено, що з кінця квітні 2025 року, коли батько відновив телефонні розмови з сином, хлопчик відчуває все більші труднощі з регулюванням емоцій. Мати повідомляє, що син відчуває постійний стрес і дуже напружений. Він важко засинає і часто прокидається вночі. З цієї причини було проведено три терапевтичні зустрічі і які все ще тривають. На основі психологічних зустрічей можна зробити висновок, що ОСОБА_5 переїхав до Польщі з матір`ю через військові дії в їхній країні. Хлопчик є чутливою, емпатичною та розсудливою людиною. Він може точно описати свої емоції та ситуації, які їх викликають. Виявляє велику відкритість і довіру у стосунках з психологом, бере активну участь і бесіді та готовий ділитися своїми переживаннями. З власної ініціативи повідомляє про необхідність продовження зустрічей та навчання стратегіям, які допоможуть йому регулювати напругу, розслаблятися та справлятися зі складними емоціями. ОСОБА_5 комфортно почувається в польській школі, охоче бере участь у навчальних заходах, не має труднощів у налагодженні стосунків з однолітками - має коло друзів, з якими разом проводить вільний час, займається спортом та зустрічається поза школою. Добро володіє польською мовою. Має чіткі плани щодо свого професійного майбутнього, які відповідають його теперішнім інтересам. Водночас, у ситуаціях, які стосуються минулого - особливо переживань пов`язаних з Україною - у хлопця спостерігаються помітні зміни в емоційному функціонуванні: знижений настрій, замкненість та виражені труднощі в роботі з обтяжливими спогадами. Наразі ОСОБА_5 отримує подальшу психологічну підтримку в консультаційному центрі. Цей процес спрямований на зміцнення його емоційних ресурсів, навчання ефективним технікам подолання стресу та стабілізації психологічного функціонування. Була зроблена спроба оцінити поточне інтелектуальне функціонування за допомогою скороченої шкали інтелекту Стенфорд-Біше 5. Було отримано загальний коефіцієнт інтелекту 104 бали, що свідчить про середній рівень інтелектуального функціонування, в межах норми. Розрахований розумовий вік скла 17 років і 11 місяців, що свідчить про гармонійний і навіть трохи вищий за середній рівень когнітивного розвитку. У вербальній частині тесту ОСОБА_5 набрав 11 балів, що свідчить про нормальний, дещо підвищений рівень невербальних здібностей - таких як абстрактне мислення, міркування та вирішення проблем без використання мови. У вербальній частині було отримано 10 балів, що знаходиться в межах норми. Однак слід враховувати, що тест проводився польською мовою, яка не є рідною для хлопчика. ОСОБА_5 перебуває в Польщі вже три роки, і мовні та культурні фактори могли вплинути на результат, отриманий у цій частині тесту» (Т. 5, а.с. 116-118).

Зміст вказаного висновку не містить будь-яких даних, які б свідчили про те, що спілкування батька з сином, викликає у дитини стрес та негативно впливає на нього.

Разом з цим убачається, що в подальшому, а саме 08.07.2025 року стороною відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом було отримано довідку Лікаря-психолога Березовської В.С. , згідно якої: «Інформаційна довідка видана ОСОБА_2 в тому, що її дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проходить в мене онлайн психологічні консультації, пов`язані з моральною шкодою внаслідок психотравмуючої ситуації, а саме: «фізичне насилля матері і дитини, що носить необоротні наслідки для майбутнього світосприйняття сім`ї». Під час терапії було виявлено, що попереднє спілкування дитини з батьком мають негативні наслідки через насилля у родині, яке вчиняв батько у родині у присутності дитини. Навіть після того коли зараз дитина чує голос батька в нього виникають негастивістичні асоціації. Хлопчик не бажає контактувати з татом. З кінця квітня 2025 року, зі слів хлопчика у дитини спостерігається порушення сну, панічні атаки. Картина сім`ї в дитини повноцінна і стала. Будь-які зміни можуть вплинути на поточне ментальне здоров`я, психологічний стан (логоневроз, тривожність, безсоння, депресія). Рекомендації: потрібно відновити психологічний та моральний стан хлопчика. Категорично не рекомендуються зустрічі з батьком або спілкування за допомогою будь-яких каналів телекомунікаційного зв`язку, мінімум на час проведення психотерапевтичних сесій протягом 6 місяців, оскільки це може травмувати і призвести до необоротних процесів в психіці дитини. Під час проведення психологічних консультацій використовувались різні психотерапевтичні методики для реабілітації і відновлення психологічного стану в обсязі: 2 сесії по 2 години. За шкалою НАD (Госпітальна шкала тривоги та депресії) Т-12;D-7 виражена тривога, внаслідок несприятливих обставин в сім`ї. Рекомендую повний спокій, без зустрічей, щоб дитина відновилась» (Т. 5, з.б. а.с. 119).

Стосовно описаної вище інформаційної довідки Лікаря-психолога Березовської В.С. суд зазначає, що з невідомих причин і не пояснених стороною відповідача за первісним позовом обставин, польськими психологами таких висновків і обставин, які містяться у зазначеній інформаційні довідці, викладено не було і не встановлено.

Крім того, відповідна інформаційна довідка не містить належних даних про те, на підставі яких обставин лікар-психолог зробила такі категоричні висновки, і яким чином такі обставини були достеменно встановлені лікаркою.

Із матеріалів справи убачається, що за договором дарування від 28.05.2009 року ОСОБА_1 подарував своєму синові ОСОБА_5 59/100 частин квартири АДРЕСА_5 (Т. 1, а.с. 12).

За наявними у матеріалах справи даними Пенсійного фонду України та податкових органів, ОСОБА_1 : у період березень - грудень 2017 року доходу не мав; у третьому кварталі 2021 року доходу не мав; у 4 кварталі 2022 року дохід склав 1324,03 грн.; у 4 кварталі 2023 року дохід склав 1324,03 грн.; у 2024 році доходів не мав; у 2018 році сукупний дохід склав 1151,82 грн.; у 2019 році сукупний дохід склав 1255,48 грн.; у 2020 році сукупний дохід склав 868,90 грн.; (Т. 1, а.с. 50, 53; Т. 2, а.с. 81; Т. 3, а.с. 120, 229; Т. 4, а.с. 105-108).

Станом на березень 2023 року ОСОБА_1 був директором ТОВ «БК «Мега-Буд-Центр» (Т. 2, а.с. 22, 28).

Разом з цим убачається, що наказом №03-2017/01 від 01.03.2017 року у ТОВ «БК «Мега-Буд-Центр» встановлений простій з вини директора підприємства та припинено нарахування і виплату заробітної плати ОСОБА_1 (Т. 4, а.с. 144).

Убачається, що ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2023 року (справа №757/17165/23) та від 06.06.2023 року (справа №757/21291/23) було зобов`язано уповноважених осіб Національної поліції України внести відомості до ЄРДР за заявами ОСОБА_1 від 11.04.2023 року та від 19.05.2023 року про вчинення кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування з приводу повідомлених даних (Т. 2, а.с. 65-66).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 11.04.2023 року на адресу ОСОБА_1 , відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями гр. України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період 01.02.2022 по 31.03.2023 в базі даних не виявлено (Т. 2, а.с. 68).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 23.11.2023 року на адресу ОСОБА_1 , відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями гр. України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період 01.01.2022 по 22.11.2023 в базі даних не виявлено (Т. 3, а.с. 12).

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 13.06.2023 року на адресу ОСОБА_1 : У зв`язку зі зверненням від 09.06.2023 повідомляємо, що заява про забезпечення реалізації права доступу до дитини ОСОБА_3 відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей перебуває на опрацюванні в Міністерстві юстиції Республіки Польща. За наявною інформацією, польській поліції не вдалося знайти матір з дитиною. У зв`язку з цим Польська сторона просить надати додаткову інформацію, яка могла б допомогти знайти дитину з матір`ю (Т. 2, а.с. 67).

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 12.05.2023 року на адресу ОСОБА_1 : У зв`язку зі справою про забезпечення реалізації права доступу до дитини ОСОБА_3 , який перебуває у Республіці Польща відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, повідомляємо, що Міністерством юстиції Республіки Польща підтверджено отримання документів по справі електронною поштою та повідомлено про те, що згідно з даними польської системи електронного обліку населення РЕSЕL заява на отримання номера РЕSЕL для дитини була подана в місті Ополе, що може підтверджувати місцезнаходження дитини саме в згаданій місцевості. Разом з тим, Польська сторона не змогла ідентифікувати матір дитини в системі РЕSЕL, оскільки наданої інформації про неї недостатньо для цього. Наразі компетентними органами поліції вживаються заходи з метою встановлення конкретного місцезнаходження дитини та її матері на території Республіки Польща (Т. 2, а.с. 69).

За змістом відповіді Національної поліції України від 14.09.2023 року, згідно з повідомленням НЦБ Інтерполу в Польщі особа на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 14.09.2023 за наявними обліками поліції вказаної країни не значиться (Т. 23, а.с. 17).

Згідно даних ГУ ДМС в Закарпатській області від 20.03.2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 01.03.2023, орган видачі - 2129. Оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон виготовленого на ім`я ОСОБА_3 здійснено за особистим зверненням заявника у Державному підприємстві «Документ» Філія в Польщі (м. Вроцлав фронт-офіс) (Т. 3, а.с. 202-203).

Згідно повідомлення Міністерства юстиції України від 30.10.2024 року на адресу ОСОБА_1 , Міністерство юстиції Республіки Польща повторно надіслало запит до поліції з проханням надати сприяння у встановленні місцезнаходження дитини на території Республіки Польща (Т. 4, а.с. 62).

Згідно повідомлення Міністерства юстиції України від 05.12.2024 року на адресу ОСОБА_1 , поліція Республіки Польща повідомила, що дитина проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_6 . Заяву ОСОБА_1 про забезпечення реалізації права доступу до дитини та додані до заяви документи надіслано на розгляд до компетентного суду Республіки Польща (Т. 4, а.с. 104).

Положеннями ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування від 17.04.2023 року щодо участі батька у вихованні дитини: На час розгляду зазначеного питання комісією встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в громадянському шлюбі, який було розірвано у вересні 2018 року. З того часу неповнолітній ОСОБА_5 постійно проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , яка самостійно займається його вихованням та утриманням. На даний час між батьками дитини існує спір щодо визначення годин спілкування батька з сином, із зазначеним питанням ОСОБА_1 звернувся до суду. Мати дитини зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після воєнного вторгнення росії на територію України, з метою уникнення загрози життю та здоров`ю дитини, виїхали на Західну Україну, у більш безпечне місце. Батько дитини зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Працівники служби у справах дітей спільно з поліцейським офіцером громади неодноразово виїжджали за місцем проживання батька, однак двері ніхто не відчинив. Спеціалістами служби у справах дітей неодноразово здійснювалися телефонні дзвінки ОСОБА_1 , однак ніхто не відповідає. Також було надіслане запрошення на засідання комісії по місцю реєстрації батька, однак ОСОБА_1 не з`явився, будь-яких пояснень щодо участі у спілкуванні з сином не надав. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини за місцем проживання під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини за місцем проживання, або після припинення дії воєнного стану в Україні (Т. 2, а.с. 48-49).

Згідно висновку органу опіки та піклування від 21.03.2025 року щодо позбавлення батька батьківських прав: На час розгляду зазначеного питання комісією встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в громадянському шлюбі, стосунки між ними припинились у вересні 2018 року. З того часу неповнолітній ОСОБА_5 постійно проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , яка самостійно займається його вихованням та утриманням. На даний час мати дитини ОСОБА_2 звернулась до суду з питанням щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мати дитини, ОСОБА_2 , з неповнолітнім сином ОСОБА_5 через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дитини, його життя та здоров`я, виїхали до Польщі, де і проживають по теперішній час. Батько дитини ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Спеціалісти служби у справах дітей та сім`ї неодноразово здійснювали телефонні дзвінки ОСОБА_1 , однак батько на зв`язок не виходить. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки повернення дитини за місцем проживання під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини за місцем проживання, або після припинення дії воєнного стану в Україні (Т. 4, а.с. 158-159).

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо. Висновок органу опіки та піклування немає для суду преюдиційного значення. Суд при розгляді справи має встановити наявність або відсутність правових підстав для задоволення або відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; зміна правовідношення.

Статтею 51 Конституції України, передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 5 СК України, Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства», законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства», всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст. 142 СК України).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції (ст. 4 Конвенції).

Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 7 Конвенції).

Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання (ст. 8 Конвенції).

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 Конвенції).

Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 Конвенції).

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст. 12 Конвенції).

Держави-учасниці поважають права та обов`язки батьків і у відповідних випадках законних опікунів керувати дитиною в здійсненні її права методом, що відповідає здібностям дитини, які розвиваються (ст. 14 Конвенції).

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 Конвенції).

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 Конвенції).

Статтею 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст.ст. 14, 15 СК України, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

За змістом ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини (ст. 157 СК України).

За змістом ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 159 СК України встановлено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За змістом ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).

Положення ст. 180 СК України встановлюють, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У рішенні від 30 червня 2020 року в справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько/мати не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.

Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти Росії" (заява N 70879/11) зазначив про те, що якщо батько/мати не підтримують стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.

Разом з цим, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розрив такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, керуючись чинним сімейним законодавством України, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про відсутність у цій справі достатніх підстав для застосування до ОСОБА_1 такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_5 .

Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав. Крім того, у цій справі суд враховує наявні дані про незадовільний матеріальний стан платника аліментів, а також в матеріальному контексті ураховує, той факт, що батько подарував своєму синові нерухоме майно у вигляді частини квартири в м. Києві.

Факт наявності заперечень відповідача проти позбавлення його батьківських прав та бажання відновити спілкування з дитиною, свідчить про його інтерес до свого сина. Очевидно дитина проявляє ознаки відчуження батька, що саме по собі не є підставою для позбавлення батька батьківських прав і на переконання суду, батьки дитини, як дорослі люди, у якнайкращих інтересах хлопчика, мають знайти порозуміння, подолати причини власних конфліктів і не допустити ще більшого відчуження батька та прагнути до налагодження відносин між батьком і сином.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 з часу розірвання відносин з матір`ю дитини займав активну позицію в питанні його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, звертався до державних органів, отримав рішення органу опіки та піклування з визначеним графіком зустрічей, розшукував власну дитину всіма доступними засобами, а тому у цій ситуації ухилення від виховання дитини не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Вирішуючи спір суд безумовно приймає до уваги, що ОСОБА_1 було вчинене домашнє насилля, адже цей факт встановлений рішеннями судів.

Разом з цим, при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав суд ураховує, що його син ОСОБА_5 став жертвою домашнього насилля через ту обставину, що хлопчик став свідком дій ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 та старшого сина ОСОБА_6 , тобто фізичного насилля по відношенню безпосередньо до дитини ОСОБА_5 батько не вчиняв. Також суд звертає увагу на давність подій застосування до ОСОБА_1 обмежувального припису, який завершив сувою дію ще у лютому 2019 року.

Водночас суд зазначає, що винесення обмежувального припису стосовно батька має бути враховано судом при вирішенні питання визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

У цій справі суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, як і відсутня гостра соціальна необхідність в цьому, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батьку щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

На переконання суду, розрив сімейних відносин між батьком та сином не відповідатиме інтересам дитини. Дитина в силу свого віку, фактично не має глибокого розуміння наслідків позбавлення батьківських прав і переживає, що батько може забрати його від матері, але такі перестороги є безпідставними, адже хлопчик досяг 14 річного віку і згідно закону самостійно обрає місце свого проживання, ні батько, ні мати не можуть впливати на його рішення щодо місця проживання.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Таких обставин у справі не встановлено.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, навіть якщо вона в силу свого неповнолітнього віку цього не розуміє, а тому застосовувати цей захід слід як крайню міру впливу для захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, суди можуть йти на такі крайні заходи лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як осіб, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

У даній справі суд вбачає відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діє у межах своєї дискреції.

Необґрунтоване та передчасне позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Стосовно позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, встановлення способів його участі у вихованні дитини, суд дійшов висновку, що такий позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Суд відкидає посилання сторони ОСОБА_2 про невчинення нею перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, адже матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до державних органів, отримав рішення органу опіки та піклування щодо визначення графіку спілкування з дитиною, а мати дитини після перетину кордону України не повідомляла і не бажала повідомити батьку адресу проживання і можливі контакти для зв`язку, що безумовно свідчить про вчинення ОСОБА_2 перешкод батьку у спілкуванні з дитиною, тому матір слід зобов`язати не вчиняти таких дій.

Батьками, сторонами у справі, не досягнуто компромісу щодо способів участі батька у вихованні сина, при цьому увага батька у житті дитини безкомпромісно є важливими елементом її розвитку в психологічному аспекті.

Системний аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, і вирішуючи питання про участь батька у вихованні дитини суд має керуватись принципом забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Ні міжнародні, ні національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання, спілкування та виховання з дітьми. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд зазначає, що безумовно батько має право на зустрічі зі своїм сином і так само й дитина має відповідне право, а реалізація цих взаємних прав у благополучній ситуації відповідає інтересам батька та сина.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з рівності прав та обов`язків матері та батька у вихованні дитини одночасно враховуючи, що така рівність не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дитини мати не має, хоч дитина і проживають з нею.

Стороною ОСОБА_2 не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про те, що спілкування батька з сином дійсно має негативний вплив на життя і розвиток дитини (окрім довідки лікарки-психологині, оцінку якій суд надав вище). Інші документи щодо психологічного стану дитини були складені більш ніж 6 років тому. З клопотанням про призначення у справі судово-психологічної експертизи сторона ОСОБА_2 не зверталась та не надала відповідного висновку самостійно.

Спілкування батька з сином є природним явищем і відповідає інтересам самої дитини, навіть якщо в силу свого віку вона не може це достатньо усвідомити, а сторони спору, як батьки дитини, незважаючи на взаємні непорозуміння між собою, мають вживати заходів щодо уникнення конфліктних, напружених стосунків між собою з метою досягнення співробітництва в інтересах дитини. Для дитини вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останньої.

Переймаючись виключно інтересами дитини, який є хлопчиком, і в житті якого особа чоловіка - батька має одне з вирішальних значень, суд приходить до висновку про дійсну необхідність визначення способів участі батька у вихованні сина.

Разом з цим, суд безумовно враховує всі встановлені обставини та думку дитини, яка не бажає мати спілкування з власним батьком, однак будь-яка думка зі спливом часу може змінюватись.

При визначенні способів участі батька у вихованні дитини суд ураховує відсутність даних про умови проживання ОСОБА_1 , розмір його доходів, застосування до батька в минулому обмежуваного припису, за яким ОСОБА_5 став особою, яка постраждала від домашнього насильства. Водночас суд ураховує, що події конфлікту відбулись більш ніж сім років тому і ОСОБА_5 був свідком конфлікту, до якого батько фізичної сили не застосовував.

Також суд ураховує, що дитина проживає та навчається за кордоном, а тому запропонований ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні дитини не є можливим до реалізації та не відповідає інтересам дитини.

При розгляді цієї справи суд побачив відсутність емоційного контакту між батьком та дитиною, що також бере до уваги при вирішенні первісного позову і вважає, що запропонований ОСОБА_1 проміжок часу для його спілкування з сином має бути зменшений до 1,5 год. два рази на тиждень, що початково надасть можливість подолати відчуження батька дитиною і при благополучному розвитку сімейної ситуації, зустрічі та спілкування будуть мати більш тривалий час за взаємною згодою сина та батька або за іншим рішенням суду.

Встановлюючи наведений спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною суд також ураховує, що дитина має право на власне особисте життя, а тим більше хлопець, якому на час вирішення спору виповнилось повних 16 років.

Наведений спосіб участі батька у вихованні дитини визначений із врахуванням її інтересів, не призведе до порушення режиму дня та навчання хлопчика, не відриватиме його від нормального, звичайного для нього середовища та не заважатиме нормальному його існуванню.

Суд вважає, що зустрічі між батьком та дитиною мають відбуватись без присутності матері, адже хлопчик достатньо дорослий, а конфліктні відносини між батьками не сприятимуть налагодженню відносин між батьком та сином.

Суд вважає, що визначений порядок та спосіб є достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості інтересів всіх учасників сімейних відносин, пріоритетним інтересам дитини та забезпечить налагодження і підтримання зв`язків між батьком і сином.

Законодавство України передбачає, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З цього приводу Верховним Судом (у постанові від 29 червня 2022 року по справі № 753/7395/20) зроблено висновок, що ані законодавство України, ані міжнародні документи не містять норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом щодо дитини. Тобто, той із батьків, хто залишився в Україні, не повинен втратити зв`язок із дитиною через фактичну відсутність можливості бачитися з нею.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час дитина сторін проживає за кордоном, на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, виконання рішення суду щодо встановленого графіку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною має бути відстрочене і у цей період участь батька у вихованні дитини має відбуватись шляхом спілкування сина із батьком засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку, що буде сприяти підтриманню зв`язку дитини із батьком до того часу, як вона поверниться до України.

До такого висновку суд прийшов виходячи з особливого характеру обставин справи, а саме складеної безпекової ситуації в Україні, викликаної агресією рф, що призвело до вимушеного виїзду матері з дитиною за межі України, що в свою чергу унеможливлює на теперішній час виконання рішення суду в частині визначеного порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Суд вважає, що спілкування батька з сином засобами телекомунікації в період воєнного стану та перебування дитини за кордоном має відбуватись три рази на тиждень протягом 1 години, аби зв`язок між батьком та дитиною був сталим і не втрачався за обставин неможливості очних зустрічей, та у дитини не настало ще більш глибше відчуження одного з батьків.

У період воєнного стану організація зустрічей батька з дитиною в Україні не відповідає інтересам дитини, адже на теперішній час у будь-якій точці України не можливо абсолютно повністю убезпечити дитину від військових дій та їх наслідків, поскільки ворог здійснює обстріли всієї території нашої держави, спрямовує свою зброю проти цивільних об`єктів, у тому числі навчальних закладів, багатоквартирних та приватних будинків, торгово-розважальних центрів, в результаті чого гинуть та отримують поранення люди, у тому числі діти. Неможливо передбачити коли та в який регіон рф в черговий раз спрямує свої ракети. У такій ситуації перебування дитини в Україні не буде відповідати її найважливішим інтересам, адже найціннішим є збереження життя та здоров`я хлопчика.

Можливість встановлення відстрочення виконання рішення суду у відповідній категорії справ випливає зі змісту постанови Верховного Суду у справі №487/2960/23 від 12.03.2025 року.

Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батька дитини у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі його як батька у вихованні дитини.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 (провадження 61-13706св20).

Приймаючи рішення у справі, з огляду на категорично висловлену на теперішній час незгоду дитиною спілкуватись з батьком, суд зауважує, що примушування до спілкування є неправозгідним, але питання щодо бажання або небажання дитини на контакт з батьком має з`ясовуватись під час здійснення виконання рішення в кожному конкретному випадку здійснення виконання.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 9, 51 Конституцій України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 5, 7, 14, 15, 19, 18, 141, 142, 150, 151, 153, 155, 157, 158, 159, 164, 165, 166, 171, 180 СК України, -

у х в а л и в:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити спосіб участі батька - ОСОБА_1 , у вихованні неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування батька з неповнолітнім сином, без присутності при спілкуванні матері дитини ОСОБА_2 , кожного вівторка та кожної суботи протягом півтори години, з урахування графіку та режиму дня дитини.

В іншій частині первісного позову - відмовити.

Відстрочити виконання рішення щодо визначеного судом способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України до закінчення дії воєнного стану на території України та перебування дитини у цей період за кордоном.

На період дії воєнного стану в Україні і перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цей період за кордоном, визначити час спілкування ОСОБА_1 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години, з урахування графіку та режиму дня дитини.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 01.12.2025 року.

Учасники справи:

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, ).

Суддя -