Провадження № 2/537/2708/2025
Справа № 537/7638/25
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

01.12.2025 року суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області Мартишева Т.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» про стягнення невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2025 року до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз», у якій позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» на її, ОСОБА_1 , користь компенсацію за 64 календарних днів невикористаної частини щорічної відпустки в сумі 29 548,16 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 141 116,79 гривень.

Перевіривши подану позовну заяву, встановлено, що даний позов подано з порушенням вимог ст. 175, ст. 177 ЦПК України.

За приписами ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У відповідності із ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позовна заява містить дві позовні вимоги, та позивач зазначає, що вона звільнена від сплати судового збору у відповідності до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з викладеної норми, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також, не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, відповідно на вказані вимоги позивача не поширюються положення пункту 1 частини 1статті 5 Закону України «Про судовий збір», за яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16.

У постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.117 цього Кодексу, мають різну правову природу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є тотожною до вимоги про стягнення заробітної плати а тому, не може бути віднесена до категорії пільгових вимог, за подачу яких, згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір не сплачується.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є майновою вимогою.

Відтак, позивачу слід сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у порядку та розмірі, які визначено Законом України «Про судовий збір».

За подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 211,20 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140 грн.) (пункт 1.1 частини 2 статті 4 Закону).

Враховуючи, що позивачем ставиться вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 141 116,79 грн, нею має бути сплачений судовий збір у розмірі 1 411, 17 грн (141 116,79 Х 1%).

Окрім того, відповідно до положень ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до положень ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_1 звільнена з посади провідного бухгалтера бухгалтерського обліку Лисичанського МРУЕГГ з 17.05.2022 за угодою сторін, про що 21.10.2022 було вдано відповідний наказ №СО-21/10-1. Із заявою про виплату остаточного розрахунку при звільненні звернулася до АТ «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» 21 липня 2025 року поштовим зв`язком, проте останнім не отримана, поштове відправлення повернуто на адресу ОСОБА_1 (вручено відправнику) 24 серпня 2025 року.

Позивач звернулася до суду з даним позовом лише 28 листопада 2025 року. Тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду з позовом (3 роки 6 місяців 11 днів з дня винесння наказу про звільнення, та 3 місці 4 дні з дня отримання поштового відправлення).

Проте позивач не зазначила у позовній заяві про причини пропуску строку звернення до суду, не подала клопотання про поновлення цього строку із наведенням поважності причин його пропуску, з наданням відповідних доказів на підтвердження викладеної позиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суддя вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху, надавши позивачу строк для виправлення вищезазначених недоліків, а саме надати суду докази щодо сплати судового збору у розмірі 1411 грн 17 коп. на наступні реквізити: розрахунковий рахунок UA0016718 , отримувач коштів ГУК у Полт.обл/Крюківськ р-н/22030101 , код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37959255 , банк Казначейство України(ел. адм. подат.), код класифікації доходів бюджету 22030101, Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону; надати виправлену позовну заяву, в якій вказати про причини пропуску строку звернення до суду, в разу необхідності подати клопотання про поновлення цього строку із наведенням поважності причин його пропуску, з наданням відповідних доказів на підтвердження викладеної позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Керуючись ст.ст.175, 177, 185 ЦПК України, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» про стягнення невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку -залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки заяви у строк, що не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали суду.

Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : Т.О. Мартишева