Справа № 331/5310/24
28 листопада 2025 року м.Запоріжжя
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Безкровної Є.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №331/5310/24 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про витребування майна та стягнення заборгованості,
за відсутності сторін та їх представників, -
Представник позивача Кіріченко В.М. в інтересах позивача 27.08.2024 задопомогою програми «Електронний суд» звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з зазначеною позовною заявою, згідно з якою, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 13.12.2024, просить витребувати у відповідача на користь позивача транспортний засіб «Mercedes-Benz» «VITO» 111CDI, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 246 500,00 гривень, який переданий ОСОБА_1 на підставі Договору фінансового лізингу № ZPH0A!00000108 від 08.11.2017; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за лізинговими платежами у сумі 74 900,00 гривень.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 08.11.2017 між ОСОБА_1 та Ат КБ «Приватбанк» укладено договір фінансового лізингу автомобіля № ZPH0A!00000108, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., р. №2895, відповідно до умов якого Лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, а саме: «Mercedes-Benz» «VITO» 111CDI, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 246 500,00 гривень (п. 2.2. Договору лізингу).
Відповідно до умов договору, а саме п. 2.3. Договору лізингу строк користування Лізингоодержувачем предметом лізингу становить 60 місяців (п. 14.2. Договору лізингу) та складається з періодів (місяців) лізингу, зазначених у Додатку 2 «Графік сплати лізингових платежів» до Договору лізингу та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу. За змістом п. 2.4. Договору лізингу предмет лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії Договору лізингу. В разі переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами цього договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається.
Умови переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача відповідно до тверджень сторони позивача визначені у п. 11.2. Договору лізингу, відповідно до якого сторони дійшли до згоди про те, що на протязі 10 робочих днів з дня закінчення строку лізингу передбаченого договором, при обов`язкових умовах сплати Лізингоодержувачем в повному обсязі заборгованості, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування витрат, збитків Лізингодавцю, та при обов`язковій відсутності відмови Лізингодавця від Договору лізингу (розірвання договору) відповідно до умов договору та чинного законодавства, Лізингодавець зобов`язаний підписати акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності. Право власності на предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача в момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткою Лізингодавця акту звірки взаєморозрахунків та переходу права власності.
Крім того, відповідно до п. 4.1. Договору лізингу сплата лізингоодержувачем винагороди за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. договору у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році. Пунктом 14.3. Договору лізингу встановлено, що лізингові платежі включають в себе: 1) платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з Додатком 2; 2) винагороду за користування предметом лізингу в розмірі 28% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу; 3) платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком 2.
За змістом позовної заяви 10.11.2017 Лізингодавець та Лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу. Так, відповідно до Додатку №2 до Договору лізингу, починаючи з 28.12.2017 Лізингоодержувач повинен був кожного місяця сплачувати загальний лізинговий платіж у розмірі 5 490,00 гривень. Останній лізинговий платіж Лізингоодержувач здійснив наприкінці 2020 року. Після цього лізингові платежів Відповідачем не вносилися до липня 2024 року, починаючи з якого Відповідач почав вносити платежі у рахунок сплати боргу.
Представник позивача також стверджує, що Відповідач допустив порушення покладених на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів, що є подією дефолту. З листопада 2020 року Відповідач не сплачує лізингові платежі, а з 08.11.2022 строк дії Договору лізингу закінчився. Станом на серпень 2024 року Відповідач прострочену заборгованість не сплатив, предмет лізингу Позивачу не повернув.
Таким чином, позивач у даній справі звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів, пов`язаних із правом власності у відповідності до договору фінансового лізингу та вважає, що він, як власник предмету лізингу, має право на витребування майна у відповідача, оскільки останній утримує його у себе без будь-якої правової підстави після розірвання договору фінансового лізингу (відповідна підстава відпала після розірвання договору), а також право на отримання лізингових платежів, заборгованість за якими виникла до моменту розірвання договору фінансового лізингу.
З підстав, передбачених ст.41 Конституції України, ст.316, 319, 321, 387, 509, 526, 530, 651, 1212, 1213 ЦК України, положень Закону України «Про фінансовий лізинг», представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02.09.2024 постановлено матеріали даної цивільної справи передати на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
Суд враховує норми ст.32, 496 ЦПК України, якими врегульовано, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
Крім того, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Так, у справі наявна засвідчена підписом відповідача та уповноваженого працівника банку копія посвідки відповідача на постійне проживання в Україні, дійсної до 28.04.2032, за даними якої він народився у Вірменії (№900073397 від 28.04.2022), тобто, за даним документом здійснено ідентифікацію відповідача банківською установою.
За змістом ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
Так, ч.1 ст.44 Закону України Про міжнародне приватне право закріплено, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є, зокрема,: позикодавець - за договором позики, заставодавець - за договором застави тощо. Разом з цим, відповідно до ч.2,3 ст. 32 вказаного нормативно-правового акта, у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. З урахуванням наявних доказів підстав стверджувати про непідсудність даної справи Шевченківському районному суду м.Запоріжжя під час розгляду не встановлено.
Ухвалою судді від 09.10.2024 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи провести за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання. Згідно з ухвалою відповідачу встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо надати суду, що підтверджують заперечення проти позову, - протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії цієї ухвали. Роз`яснено відповідачу, що вимоги до відзиву передбачені ст.178 ЦПК України. Зобов`язано відповідача одночасно із надісланням (наданням) відзиву до суду надіслати (надати) копії такого відзиву та доданих до нього документів позивачу, а також третім особам. Крім того, встановлено відповідачу строк для надання зустрічного позову.
Ухвалою суду від 08.01.2025 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.04.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Дмитрюк О.В. та 16.04.2025 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025.
Ухвалою суду від 21.04.2025 постановлено прийняти цивільну справу до провадження визначеного у протоколі розподілу головуючого судді; визначено дату, час і місце проведення судового засідання.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, за змістом клопотання, вх.№ від 05.11.2025, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України просить розглядати справу без участі сторони позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі за відсутності відповідача, підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово та належним чином шляхом надіслання судових повісток за адресою реєстрації, яка підтверджена на запит суду перед відкриттям провадження у справі, шляхом смс-інформування.
Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем не подано, про причини своєї неявки ОСОБА_1 суду не повідомив, заяв по суті справи (відзиву) до суду не подано.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18.)
Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалив 06.11.2025 згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку.
06.11.2025, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, встановивши порядок дослідження доказів, дослідивши позовну заяву та заяву про зменшення позовних вимог, суд оголосив перерву в судовому засіданні до 28.11.2025 перед дослідженням письмових доказів.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.
Згідно з матеріалами справи, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». Копія засвідченого витягу загальних положень статуту та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ Комерційний банк «Приватбанк» міститься у матеріалах справи.
Судом встановлено, що 08.11.2017 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , укладено договір фінансового лізингу № ZPH0A!00000108, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. за р.№2895, відповідно до умов якого лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу (п. 2.2. Договору лізингу).
Згідно з додатком №1 (Специфікації) до даного Договору фінансового лізингу № ZPH0A!00000108 від 08.11.2017, предметом Договору фінансового лізингу є мікроавтобус «Mercedes-Benz» «VITO» 111CDI, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 246 500,00 гривень.
Згідно із п. 2.2 статті 2 договору лізингодавець на умовах фінансового лізингу передає у платне володіння та користування предмет лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік виписку, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в статті 14 п. 14.1 Договору, Додатку 1 (Специфікації), а лізингоодержувач зобов`язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та платежі з відшкодувань витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням Договору, на умовах цього Договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на предмет лізингу згідно з умовами Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або чинним законодавством України).
За змістом п. 2.3. статті 2 Договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу (строк лізингу) зазначений в статті 14 п. 14.2. Договору, з урахуванням змісту вказаного пункту складає 60 місяців.
Як визначено сторонами правочину у п.2.4 статті 2 договору предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії даного договору.
Відповідно до п.4.2. статті 4 Договору усі платежі за Договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до графіку та умов цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на транзитний рахунок відповідно до статті 14 п. 14.5. Договору. Лізингові платежі включають: платежі з відшкодування частини вартості предмета лізингу, винагороду Лізингодавцю за користування Предметом лізингу, платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов?язаних із страхуванням Предмету лізингу, інших витрат Лізингодавця, що можуть виникнути, зокрема, з відшкодування витрат адміністративних штрафів, пов?язаних з порушеннями Лізингоодержувача.
За змістом п. 6.2.2. статті 6 Договору на лізингоодержувача покладено обов`язок сплатити лізингодавцю платежі з відшкодування вартості предмета лізингу, відшкодування витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу відповідно до графіку та статті 14 п. 14.3. цього Договору.
Відповідно до п. 6.2.3. статті 6 Договору лізингоодержувач зобов`язався сплатити лізингодавцю винагороду за користування предметом лізингу відповідно до графіку та статті 14 п. 14.3. цього Договору.
Окрім цього, у п. 6.2.4. статті 6 Договору сторони узгодили, що лізингоодержувач зобов`язаний сплатити лізингодавцю інші платежі відповідно до статті 14 п. 14.6. Договору, в строки, визначені умовами Договору та/або графіком лізингових платежів.
Відповідно до п. 6.3.3. Договору лізингу лізингодавець має право відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України. Відповідних відомостей матеріали справи не містять.
Разом з тим, п.14.3 статті 14 договору передбачено лізингові платежі та порядок їх сплати: щомісячно згідно з графіком, що включає в себе платіж з відшкодування частини вартості Предмету лізингу у розмірі згідно з додатком 2; винагорода за користування Предметом лізингу в розмір 28% річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, платежі, пов?язані зі страхуванням Предмету лізингу за цим договором згідно з Додатком №2.
Відповідно до п.14.10 статті 14 договору щомісяця в період сплати лізингових платежів лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 5 490,00 гривень та відшкодовує Лізингодавцю всі витрати Лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю.
За змістом п.14.7. статті 14 Договору після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу, але не пізніше дати укладення Договору лізингоодержувач вносить авансовий лізинговий платіж у розмірі 62 000,00 гривень.
Згідно із п.9.2. статті 9 Договору у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань, передбачених пунктами 6.2.2., 6.2.3. Договору, щодо сплати винагород та відшкодувань вартості предмета лізингу, Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
Судом також встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу 10.11.2017 лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу, відповідно до якого позивач передав відповідачу у користування транспортний засіб мікроавтобус «Mercedes-Benz» «VITO» 111CDI, 2006 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 10.11.2017 власником зазначений ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач.
За змістом статті 8 Договору Подією Дефолту вважається будь-яка з перерахованих у ній подій.
У відповідності до підпункту «а» пункту 8.1. Договору лізингу, для цілей цього договору подією дефолту є, зокрема, затримання сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів або інших платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць.
Згідно із п. 8.2.1 Договору лізингу, у разі настанні події дефолту Лізингодавець надає Лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу. У повідомленні про дефолт, окрім зазначеної інформації, Лізингодавець ставить вимогу про повернення заборгованості за фактичний строк користування предметом лізингу та виконання в повному обсязі усіх інших зобов`язань за цим договором.
Відповідно до тверджень позивача, лізингові платежі відповідачем у визначеному розмірі та строки не вносилися, що підтверджується копіями виписок по рахункам, останній платіж внесений 05.08.2024, крім того, вже під час здійснення провадження в суді у даній справі позивачем зменшено суму відшкодування з 94 900,00 гривень до 74 900,00 гривень, надано уточнений розрахунок.
Способи врегулювання події дефолту узгоджено сторонами у п. 8.2.4 договору.
Згідно із п. 8.2.4. Договору лізингу, якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення про дефолт, Лізингоодержувач не усунув подію дефолту, Лізингоодержувач зобов`язаний негайно повернути в повному обсязі заборгованість за договором та повернути предмет лізингу, а Лізингодавець має право згідно зі ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням Лізингоодержувачу відповідного повідомлення. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні.
Згідно з п.13.7, 13.8 договору зобов`язання Лізингоодержувача можуть бути виконані іншою особою лише за згодою Лізингодавця, а у випадку відступлення Лігингодавцем прав за цим Договором - за згодою особи, на користь якої здійснено таке відступлення. Будь-які повідомлення, запити та кореспонденція за цим Договором або у зв`язку з ним повинні бути в письмовій формі, можуть передаватися по електронній пошті, за умови, що оригінали юридично важливої кореспонденції і документації повинні передаватися визнаної в Україні кур`єрською службою або вручатися особисто. Будь-яке таке повідомлення повинно бути адресовано одержувачу на його адресу, що вказана нижче (реквізити у ст.15 договору), або за іншою адресою, який може час від часу повідомляти в письмовій формі одержувачем відправнику як адреса одержувача. Для доказу вручення повідомлення або документа буде достатнім довести, що доставка була здійснена особисто або що конверт, що містить повідомлення або документ, мав вірно вказану адресу і був відправлений (відповідно до вимог даного пункту, і всі поштові витрати були повністю оплачені), або що повідомлення електронною поштою було відправлено на адресу електронної пошти відповідної сторони, як зазначено вище.
Суд звертає увагу на тому, що електронної пошти відповідача у реквізитах сторін не значиться. Доказів повідомлення ОСОБА_1 про настання події дефолта та про розірвання договору в жодний спосіб матеріали справи не містять. Так, банком не вжито дій для повідомлення відповідача про настання події дефолта за дійсною адресою перебування, враховуючи існування комунікації між сторонами правочину, зокрема, засобами електронного листування, хоча, вочевидь, що відповідач, як користувач послуг банку, має електронну адресу у застосунку.
Підставою звернення до суду відповідно до тверджень сторони позивача стала та обставина, що станом на серпень 2024 року предмет лізингу Лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу Банку не відоме, прострочену заборгованість за лізинговими платежами ОСОБА_1 не сплатив, відповідно, договір лізингу вважається розірваним. Згідно з наданим Банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за Договором лізингу станом на 04.11.2024 становить 74 900,00 гривень, з яких: компенсація вартості предмету лізингу 74 900,00 гривень.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує такі норми цивільного законодавства.
За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За правилами ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 цього Кодексу).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (ст.610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч.1 ст.611 цього Кодексу).
Відповідно до ч.1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до ч.1,2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (чинний на час укладення договору). За статтею 4 цього Закону лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу та регулюються законом, чинним на час укладення договору фінансового лізингу.
Також, за приписами ч.2,3 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Лізингодавець може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.
Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, користуючись предметом лізингу, не виконував належним чином умови Договору лізингу, допустивши порушення покладених на нього зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів, що дійсно вважається подією дефолту.
Відповідачем не надано доказів повідомлення про відмову від договору лізингу в односторонньому порядку у встановлені законом строки.
Проте, суд зауважує, що ОСОБА_1 не повідомлено банком про настання події дефолту і час розірвання договору, тобто, обов?язкові заходи врегулювання спору з боку позивача не виконані.
Слід зауважити, що відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).
За правилами ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У відповідності до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, як право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Разом з цим, приписами ч.1 ст.1212 ЦК України визначено: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1 ст. 213 ЦК України).
Зазначені нормативні положення обґрунтовують заявлену позивачем у цій справі вимогу про витребування майна у відповідача на користь позивача, а саме, транспортного засобу, який є предметом лізингу, проте, лише за умови підтвердження належного повідомлення споживача послуг банку (лізингоодержувача) про настання події дефолту, чого у даному випадку, на переконання суду, не здійснено.
За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Існування таких дій або бездіяльності з боку відповідача судом не встановлено. Разом з цим, обидві сторони правочину мають бути свідомими щодо змісту договору, обсягу приналежних прав та встановлених обов`язків, а також їх виконання в майбутньому.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів, у суду наявні підстави констатувати порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу та вимог чинного законодавства, щодо строків внесення платежів на виконання взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань, що дійсно призвели до порушення прав АТ КБ «Приватбанк».
Разом з цим, з урахуванням змісту договору, на чому наголосив суд, допущене банком порушення порядку повідомлення відповідача про подію дефолту унеможливлює захист прав банку в межах даної справи.
Дослідивши надані сторонами на підтвердження позовних вимог та заперечень письмові докази, за результатами розгляду справи, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, проте банк не позбавлений після виправлення недоліків щодо повідомлення лізингоодержувача та в разі актуальності події дефолту звернутись до суду із іншим позовом для захисту порушених прав.
Відповідно до приписів ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судовий збір у сумі 4 096,80 гривень, враховуючи відмову у задоволенні позову, залишається за позивачем.
Керуючись ст. 2, 4, 5, 12-13, 19, 32, 76-82, 89, 95, 133, 141, 178, 223, 247, 258-259, 263-265, 272-274, 280-283, 496 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про витребування майна та стягнення заборгованості відмовити.
Судовий збір у сумі 4 096,80 гривень, сплачений Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» при зверненні до суду, - залишити за позивачем.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено та підписано 28.11.2025.

Суддя Л. А. Вайнраух