Справа № 185/6386/25
Провадження № 2/185/5432/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 листопада 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., представника позивача адвоката Бакуліної М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В

05.06.2025 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, просить суд визнати майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнати за нею право власності на частку майна, а саме:

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 110,5 кв.м., ганок з навісом літ.а загальною площею 2,5 кв.м., сарай літ. В загальною площею 3,7 кв.м., навіс літ. Д загальною площею 7,3 кв.м., споруди літ. №1 3, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами і 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :24:112:0024, площею 0,0987 га під ним, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в повідомленням (викликом) сторін.

Обґрунтовуючи позов позивач посилається на те, що з 21.07.1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.04.2024 року у справі №185/14478/23 шлюб розірвано. За час шлюбу за спільні кошти родини сторони придбали 10.09.1996 року спірний будинок з допоміжними будівлями та спорудами, які в подальшому було реконструйовано і капітально відремонтовано, та 23.02.1998 року земельну ділянку площею 0,0987 га, кадастровий номер :24:112:0024, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які були зареєстровані на відповідача. В період з 1996 року по 2010 роки позивач з відповідачем здійснили повну реконструкцію будинку, роботи виконувались господарським способом, власними силами подружжя та для власних потреб: було укріплено фундамент та несучі стіни, виконано бетонну стяжку підлоги, обладнано сучасний санвузол, утеплено зовнішні стіни будинку та дах, встановлено нові вікна, реконструйовано систему водопроводу та каналізації, виконано всі оздоблювальні роботи всередині будинку, зокрема перепланування кімнат, було добудовано прибудову, кухню та зимовий сад, облаштовано зону для відпочинку. Позивач вказує, що брала участь в реконструкції будинку як особистою працею, так і грошовими коштами, мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати, яку отримувала за основним місцем роботи і витрачала, в тому числі, на реконструкцію будинку. В результаті проведеної реконструкції та ремонтних робіт придбаний у 1996 році у шлюбі об`єкт нерухомості, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , набув наступних характеристик: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 110,5 кв.м., ганок з навісом літ.а загальною площею 2,5 кв.м., сарай літ. В загальною площею 3,7 кв.м., навіс літ. Д загальною площею 7,3 кв.м., споруди літ. №1 3. При цьому, сам житловий будинок складається з: двох коридорів 11,5 кв.м. та 7,4 кв.м., вітальні 23,2 кв.м., двох житлових кімнат 15,3 кв.м. і 9,4 кв.м., туалету 1,1 кв.м. та ванної кімнати 6.4, кв.м., зимового саду 12,6 кв.м., кухні 10,8 кв.м. та гаражу 12,8. кв.м. Внаслідок реконструкції житлового будинку, який придбано подружжям у 1996 року, було фактично створено новий об`єкт нерухомості: технічні характеристики об`єкта нерухомості значно збільшилися та покращилися, загальна площа об`єкта нерухомості збільшилася втричі, внаслідок чого, відповідно, збільшилась його вартість. При цьому істотне збільшення вартості майна викликано саме якісними змінами характеристик самого об`єкта нерухомості. А первинний об`єкт нерухомості, що був предметом договору дарування, по суті розчинився, нівелювався, втратився у порівнянні із новим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу сторін.

Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву наполягає, що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , був йому подарований за договором дарування, а спірну земельну ділянку кадастровий №:24:112:0024 було передано йому в особисту приватну власність для обслуговування спірного житлового будинку та господарських побудов, просить відмовити в задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити. Обґрунтовуючи правову позицію посилалася на обставини викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, та наявні в матеріалах справи докази. Судові витрати просила покласти на Відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без його участі, позов не визнає в повному обсязі, просить в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що з 21.07.1989 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.04.2024 року у справі №185/14478/23.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було набуте у власність наступне нерухоме майно.

10 вересня 1996 року державним нотаріусом Сватівської державної нотаріальної контори Власовою В.А. посвідчений та зареєстрований в реєстрі за №1-2478 договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з житлового будинку, загальною житловою площею 33,7 кв.м., та надвірних господарчих споруд. Згідно реєстраційного напису на вказаному договорі житловий будинок зареєстровано 10 вересня 1996 року Рубіжанським бюро технічної інвентаризації за відповідачем та записаний в реєстрову книгу №31 стор. 267, реєстр №5398.

Позивачка з чоловіком після набуття будинку у власність весь час проживали у зазначеному будинку, де з 13.02.1998 року зареєстровано їх місце проживання.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.1998 року серія ЛГ № на підставі рішення Сватівської міської Ради народних депутатів від 04 березня 1998 року №156 ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0978 гектарів в межах згідно з планом, розташована на території АДРЕСА_1 , Сватівської міськради, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер :24:112:0024 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0987 га, що призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.1998 року серія ЛГ №.

Відповідно до Інформаційної довідки №403369629 від 12.11.2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 08.10.2018 року на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер ЛГ , виданий 23.03.1998 року Сватівською міською радою Луганської області, зареєстрував право на земельну ділянку кадастровий номер :24:112:0024, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0987 га.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 24.02.2025 року об`єкт нерухомості, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , набув наступних характеристик: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 110,5 кв.м., ганок з навісом літ.а загальною площею 2,5 кв.м., сарай літ. В загальною площею 3,7 кв.м., навіс літ. Д загальною площею 7,3 кв.м., споруди літ. №1 3.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, не спростовується матеріалами цивільної справи, не заперечувалось сторонами, сторони в період зареєстрованого шлюбу, а також в період набуття спірного майна, мешкали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

На момент безпосереднього придбання спірного майна діяли норми Кодексу про шлюб та сім?ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року.

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Стаття 23 Кодексу про шлюб та сім?ю України закріплювала, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб та сім?ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

При цьому статтею 25 Кодексу про шлюб та сім?ю України врегулювано, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст. 28 Кодексу про шлюб та сім?ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне правове регулювання міститься і у сучасному законодавстві, яке набуло чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами частин 1 3 статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин 1, 7 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Крім того, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 3 статті 61 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтею 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Абзац 2 частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України визначає, що, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, яке належало одному із подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеного при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року по справі №214/6174/15-ц вказала, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали разом в зареєстрованому 21 липня 1989 року шлюбі до його розірвання 02 квітня 2024 року в судовому порядку, вели спільне господарство, проводили ремонтні роботи та переобладнання житлового будинку, в якому проживала родина та господарських споруд, облаштували прибудинкову територію. Після набуття та реєстрації за відповідачем житлового будинку з господарськими спорудами вони, за спільні кошти почали ремонтні роботи та здійснили повну його реконструкцію: було укріплено фундамент та несучі стіни, виконано бетонну стяжку підлоги, обладнано сучасний санвузол, утеплено зовнішні стіни будинку та дах, встановлено нові вікна, реконструйовано систему водопроводу та каналізації, виконано всі оздоблювальні роботи всередині будинку, зокрема перепланування кімнат, також було добудовано прибудову, кухню та зимовий сад, облаштовано зону для відпочинку. Тобто спірний житловий будинок за час проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі відповідача з позивачем було реконструйовано, технічні характеристики об`єкта нерухомості значно збільшилися та покращилися, загальна площа об`єкта нерухомості збільшилася втричі, отже об`єкт нерухомості істотно збільшився у своїй вартості внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд враховує те, що спірний будинок був набутий відповідачем шляхом укладення договору дарування, що визначає його правовий режим на момент набуття як особистої приватної власності, однак з огляду на істотне збільшення його вартості в період перебування сторін в шлюбі за рахунок спільних трудових та фінансових затрат, в розумінні частини 1 статті 62 Сімейного кодексу України майно стало об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим є предметом поділу, а позивач має право на 1/2 частку цього житлового будинку, а також на 1/2 частку земельної ділянки, на якій цей будинок розташований.

Пред`являючи позовні вимоги про поділ земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, позивач посилається на те, що у разі набуття права власності на жилий будинок , будівлю або споруду, що перебувають у праві власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти (ст. 377 ЦК України та 120 ЗК України).

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що "при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 Земельного кодексу України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства".

Згідно частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевказаного, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до положень частин 1 і 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір відповідно до ціни позову у розмірі 968,96 грн., що підтверджується платіжною інструкцією.

Позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, тому судові витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 76, 81, 141, 142, 263, 264, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 110,5 кв.м., ганок з навісом літ.а загальною площею 2,5 кв.м., сарай літ. В загальною площею 3,7 кв.м., навіс літ. Д загальною площею 7,3 кв.м., споруди літ. №1 3, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з допоміжними будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 110,5 кв.м., ганок з навісом літ.а загальною площею 2,5 кв.м., сарай літ. В загальною площею 3,7 кв.м., навіс літ. Д загальною площею 7,3 кв.м., споруди літ. №1 3, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0987 га, кадастровий номер :24:112:0024, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши у вказаних частинах право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 968,96 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається Дніпровському апеляційному суду.

Суддя:В. О. Головін