Справа № 175/9337/23
Провадження № 2-о/175/187/23
У Х В А Л А

19 листопада 2025 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

за участю секретаря Рожкової Д.О.

присяжних Товстик С.А.,Улезко Д.О.,

розглянув у судовому засіданні в с-щі Слобожанське матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Краматорської міської військової адміністрації Донецької області, ОСОБА_2 , про визнання громадянина недієздатним та встановлення над ним опіки, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Краматорської міської військової адміністрації Донецької області, ОСОБА_2 , про визнання громадянина недієздатним та встановлення над ним опіки.

Так, в грудні 2023 року заявник звернувся до суду з заявою про визнання громадянина недієздатним та встановлення над ним опіки та з урахуванням уточненої заяви просив постановити рішення, яким визнати недієздатною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити його опікуном.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі.

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Смірнова проти України»).

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно п. 5 ч.5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 43 ЦПК України, за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до положень статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Такий висновок щодо застосування цієї норми процесуального права викладений у Постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 438/350/17 та від 11 вересня 2020 року у справі № 530/1701/16-ц.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак, здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

При цьому, визначений ч. 2 ст. 44 ЦПК України перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14).

Разом із тим, ч. 4 ст. 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Із приписів цієї статті випливає, що вжиття заходів у разі виявлення зловживання процесуальними правами учасником процесу є не правом, а обов`язком суду (Постанови Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 438/350/17 та від 11 вересня 2020 року у справі № 530/1701/16-ц).

Згідно ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно положень статті 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Згідно положень статті 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року було призначено судово-психіатричну експертизу по справі.

ОСОБА_1 було зобов`язано забезпечити явку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для проведення експертизи.

При цьому заявник всяким чином ухилявся від виконання вищевказаної ухвали мотивуючи тим, що він разом з ОСОБА_3 проживають у місті Краматорськ. ОСОБА_3 самостійно не ходить та привезти її для проведення експертизи не є можливим.

Згідно відповіді №2023722 від 19 листопада 2025 року з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери ОСОБА_3 була знята з обліку ВПО 20 лютого 2024 року у зв`язку зі смертю.

Однак, заявником не було повідомлено суд про смерть ОСОБА_3 та крім того ОСОБА_1 не тільки приховав даний факт, а й наполягав на винесенні рішення,про що подав заяву.

Окрім того, заявник, який належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідками про доставку повідомлення у додаток «Viber», жодного разу не з`явився до суду наполягаючи на розгляді справи без його участі.

Такі дії заявника суд вважає недобросовісним виконанням процесуальних обов`язків, що створюють перешкоди в здійсненні судочинства та зловживанням процесуальними правами з метою розгляду заяви, яка має очевидно штучний характер, враховуючи приховування смерті ОСОБА_3 .

За вищевикладених обставин, з метою припинення зловживання правами, запобіганню створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства та встановленого факту недобросовісного виконання заявником процесуальних обов`язків, а саме факту зловживання процесуальними правами позивачем, що полягає у безпідставному приховуванні смерті ОСОБА_3 з метою розгляду заяви, яка має очевидно штучний характер, суд вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 грошове стягнення в дохід держави у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст. ст. 12, 43, 44, 143, 148 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Застосувати до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) захід процесуального примусу у вигляді штрафу, який підлягає стягненню в дохід держави, у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9084 грн. 00 копійок.

Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.

Присяжні: Товстик С.А.

Улезко Д.О.