Справа № 943/2418/24 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1955/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Хоцянович О. В.,

з участю - позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки -адвоката Станька Т. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Буського районного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала на те, що зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 (другий поверх). Відповідач проживає в цьому ж будинку у квартирі АДРЕСА_2 на першому поверсі. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач розмістив на власній сторінці в соціальній мережі «ТікТок» відеозапис, у якому, за словами позивачки, публічно вживав на її адресу та на адресу її родини нецензурну та образливу лексику. Зміст образ стосувався порушень правил паркування транспортних засобів на прибудинковій території. Зокрема, у відео згадувався батько позивачки, який з 2022 року проходить військову службу та бере участь у захисті України. Крім того, на відеозаписі демонструвався автомобіль із номерним знаком НОМЕР_1 , що належить матері позивача, а також транспортний засіб її хлопця з номерним знаком НОМЕР_2 , який, на думку відповідача, був припаркований із порушенням ПДР - на заїзді до подвір`я будинку. Хоча у відео не вказано конкретних прізвищ чи імен, за сукупністю ознак - зображеними житловими будинками, інформацією про транспортні засоби, інформацією про місце проживання та обставинами - можлива ідентифікація осіб, про яких йде мова. Позивачка стверджує, що відповідно до детального плану території, земельна ділянка, де перебували згадані транспортні засоби, не є заїздом. Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (кадастровий номер: :13:024:0443), ця земельна ділянка з 25 вересня 2018 року перебуває у власності батька позивачки. Вважає, що поширена інформація є недостовірною, принижує її особисту гідність та ділову репутацію, а також репутацію її сім`ї. На її переконання, значна кількість переглядів відео в соціальній мережі негативно вплинула на суспільну думку щодо неї, спричинила моральні страждання та порушення її особистих немайнових прав.

Просить суд визнати інформацію, розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в соціальній мережі «ТікТок» такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та ділової репутації та зобов`язати відповідача принести публічні вибачення позивачу та її сім`ї таким самим шляхом, яким було здійснено образу.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги, просила суд визнати недостовірною і такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем через публікацію відеозапису в соціальній мережі «ТікТок», найменування сторінки - « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та зобов`язати відповідача в десятиденний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили в порядку спростування розмістити в соціальній мережі «ТікТок», найменування сторінки - « ІНФОРМАЦІЯ_2 » повідомлення про те, що є недостовірною поширена ним ІНФОРМАЦІЯ_1 інформація щодо позивача.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 через публікацію відеозапису в соціальній мережі «ТікТок», найменування сторінки - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 в десятиденний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили, в порядку спростування, розмістити в соціальній мережі «ТікТок», найменування сторінки - ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлення про те, що поширена ним ІНФОРМАЦІЯ_1 інформація щодо ОСОБА_1 є недостовірною.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , подавши в червні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , в якій просить скасувати рішення Буського районного суду від 28 квітня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку заявника, відповідач у своєму відео не вказує на порушення правил паркування транспортних засобів на прибудинковій території житлового будинку, а лише хоче звернути увагу на незручності, які виникли у зв`язку з паркуванням після дощової погоди. Незважаючи на форму викладу, по своїй суті поширена відповідачем інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) певних подій та отриманих ним відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення конкретно позивачем правопорушень. Вважає, що суд помилково визнав обставину, що має значення для справи встановленою, а саме визнав таку інформацію недостовірною, яка, у свою чергу, є недоведеною позивачем, а тому подальше зазначення норм щодо презумпції невинуватості є недоцільними. Крім того, суд помилково дійшов висновку про те, що відповідач у своєму відеозаписі безпосередньо згадує позивачку та членів її сім`ї з огляду на те, що на відео жодного разу не звучить ім`я чи прізвище позивачки, а також членів її сім`ї, про що сама позивачка і вказувала в позовній заяві, не прикріплено фото чи іншого супровідного матеріалу, який би дозволяв, як вказує суд, «безпомилково ідентифікувати конкретну особу незалежно від того, чи було вказано її ім`я». Також необґрунтованим є висновок суду про те, що демонстрація транспортного засобу дає змогу без розумного сумніву зрозуміти, про кого йде мова, оскільки транспортним засобом може володіти як його власник так і особа, яка орендує чи отримала майно на зберігання. Суд помилково вважав встановленою недоведену позивачем обставину, яка має значення для справи, оскільки відповідачем не було поширено інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація є оціночним судженням відповідача та такою, що не завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. Сам по собі факт поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб, не утворює юридичного складу правопорушення, а наявний лише у сукупності з іншими обставинами.

В липні 2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний представником позивача ОСОБА_4 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відзив обґрунтований законністю рішення суду першої інстанції та необґрунтованістю доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Судом встановлено, що інформація відносно позивача та її сім`ї була поширена в соціальній мережі «ТікТок» через обліковий запис під псевдонімом профіля в соцмережі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_4 ), який належить ОСОБА_2 . Представник відповідача в судовому засіданні належності цього профіля у соцмережі «ТікТок» відповідачу не заперечив. На вказаній сторінці у соцмережі міститься зображення особистого фото відповідача, який систематично розміщує власні відеоматеріали, обліковий запис відповідача має значну кількість читачів.

Зі змісту відеозапису, опублікованого в соціальній мережі «ТікТок» на сторінці відповідача під псевдонімом профіля в соцмережі «ІНФОРМАЦІЯ_2» (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_4 фіксація якого здійснена позивачем за допомогою функції скрін відеозапису екрана на мобільному пристрої, вбачається, що зазначене відео має сім вподобань та одне поширення.

Зі змісту інформації, поширеної в соціальній мережі «ТікТок» на сторінці відповідача під псевдонімом «ІНФОРМАЦІЯ_2» (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_4 ), судом встановлено, що оприлюднений відеоматеріал містить відомості щодо, начебто, порушення правил паркування транспортних засобів на прибудинковій території житлового будинку. У відео відповідач демонструє автомобіль з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить матері позивача, а також транспортний засіб її хлопця з номером НОМЕР_2 , припаркований, за твердженням відповідача, із порушенням - на заїзді до подвір`я.

Також із відеоматеріалу вбачається, що відповідач вживав нецензурну лексику та образливі принизливі висловлювання на адресу позивача та членів її сім`ї. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечив, що висловлювання (голос) на відеозаписі належать відповідачу. Зокрема, відповідач у своєму відеозаписі безпосередньо згадує батька позивача - ОСОБА_5 , який перебуває на службі у Збройних Силах України та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 є учасником бойових дій, при цьому відповідач поширював щодо нього негативну інформацію, що має зневажливий характер.

Судом також встановлено, що на момент розгляду справи опублікований відповідачем відеоматеріал на його сторінці у соцмережі «ТікТок» видалено. Однак, видалення публікації не усуває факту порушення прав позивача. Порушення немайнових прав позивача - честі, гідності та ділової репутації - відбулося в момент поширення образливої та недостовірної інформації в соціальній мережі. Факт видалення публікації не ліквідує наслідків такого порушення та не звільняє відповідача від відповідальності.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Право на свободу вираження поглядів та інформації також гарантовано статтею 11 Хартії основних прав Європейського Союзу.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21 (пункт 6.18), та Верховним Судом у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц та багатьох інших.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Ухвалюючи рішення про задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що поширений відповідачем відеоматеріал в соціальній мережі «ТікТок» містить недостовірну інформацію та має принизливий характер, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачки.

З огляду на фактичні обставини справи, поведінку сторін та принцип «балансу вірогідностей» колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав вважати, що відповідачем було допущено порушення прав позивачки, які підлягають захисту в судовому порядку, оскільки по своїй суті оспорювана інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) відповідачем подій, які мали місце ІНФОРМАЦІЯ_1 у подвір`ї будинку, де проживають сторони у справі. Сама по собі публікація згаданого відеоролику не свідчить про його фальсифікацію, адже будь-хто, незалежно від позиції відповідача, міг ознайомитись із вказаним відеороликом та скласти своє враження щодо нього, прокоментувати, висловити заперечення або підтримку. Також колегія суддів враховує, що у цьому відеоролику не зазначається прізвище чи ім`я позивачки, а зазначення у ньому номерних знаків автомобілів, які у ньому зафіксовані, не дає можливості однозначно ідентифікувати кому вони належать, а також не свідчить про те, що саме діями їхніх власників, а не іншими особами допущенонезручності, які виникли у зв`язку з паркуванням після дощової погоди, на думку відповідача, а не порушення ПДР, як помилково вважав місцевий суд. Згадування у відео батька позивачки, який з 2022 року проходить військову службу та бере участь у захисті України, жодним чином не дискредитує як позивачку, так і її батька, а також Збройні Сили України. Батько позивачки не уповноважував її на представництво його інтересів у суді.

Тобто, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 28 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 01 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич