Справа №278/281/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

секретаря Желєвої Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що 13 квітня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 як позикодавець передала, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у позику грошові кошти в сумі 1 128 250 грн 00 коп., які зобов`язався повернути позикодавцеві не пізніше 25 червня 2025 року.

Згідно із пунктом 3 договору позичальник засвідчив, що на момент укладення договору отримав грошові кошти у повному розмірі згідно із пунктом 1.

Окрім цього, сторонами було узгоджено порядок (графік) повернення грошових коштів у формі окремих платежів кожного місяця у визначену дату (термін).

Позивач зауважує, що у встановлені договором строки відповідні платежі позичальником не здійснені. У первісно подані позовній заяві, яка в подальшому уточнена шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог, позивач визнає надходження коштів від відповідача платежами: 13.10.2024 року 3500,00 грн., 20.10.2024 року 5000,00 грн., 29.10.2024 року 3000,00 грн., 02.11.2024 року 2000,00 грн., а також виокремлює суму 128 250,00 грн. як нараховані відсотки за користування грошовим коштами.

Указуючи на відповідні обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики у розмірі 1 128 250,00 грн., витрати на професійну правову допомогу відповідно до договору №3781647 від 30 грудня 2024 року у розмірі 10000,00 грн., судовий збір у розмірі 9126,00 грн.

Ухвалою суду від 13.03.2025 року по справі відкрите загальне позовне провадження.

Відповідно до ухвали від 27.06.2025 року позов забезпечено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача підтримала наведені вимоги, вказуючи, що фактично за договором позики від 13.04.2024 року відповідачу передано грошові кошти в загальній сумі 1 000 000,00 грн., при цьому, на підставі додаткової усної домовленості сторони узгодили, що інша наведена у договорі сума як 128 250,00 грн. підлягає поверненню як відсотки.

Учасник додала, що на протязі періоду, встановленого для повернення коштів, відповідачем сплачено на користь позивача 5000,00 грн. через іншу особу ( ОСОБА_3 ).

Заперечуючи можливість зменшення позовних вимог, представник позивача наполягала, що така сума має враховуватись як грошова компенсація неправомірно утриманих коштів.

Представник відповідача заперечував виникнення договірних відносин між сторонами, вказував не відсутність факту отриманя відповідачем будь-яких грошових коштів за таким договором.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц (провадження № 61-42076св18).

Так, зі змістом договору позики позикодавець ( ОСОБА_1 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_2 ) прийняв у позику грошові кошти в сумі 1 128 250 грн 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві не пізніше 25 червня 2025 року.

Сторонами узгоджено порядок (графік) повернення грошових коштів у формі окремих платежів кожного місяця у визначену дату (термін):

сума платежу № 1 - 24 вересня 2024 року 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 2 - 24 жовтня 2024 року 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 3 - 24 листопада 2024 року 75000 (сімдесят п`ять) гривень 00 копійок;

сума платежу № 4 - 24 грудня 2024 року 100000 (сто тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 5 - 25 січня 2025 року 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 6 - 25 лютого 2025 року 130000 (сто тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 7 - 25 березня 2025 року 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 8 - 25 квітня 2025 року 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 9 - 25 травня 2025 року 180000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок;

сума платежу № 10 - 25 червня 2025 року 128250 (сто двадцять вісім тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Відповідно до боргової розписки від 31.05.2024 року ОСОБА_2 підтвердив одержання від ОСОБА_1 у борг грошових коштів в розмірі 200 000,00 грн. із зобов`язанням повернення у строк та на умовах, визначених у договорі від 13.04.2024 року.

У складений розписці боржника від 13.04.2024 року засвідчено одержання 500 000,00 грн., у розписці від 27.04.2024 року - 300,000 грн.

Суд зауважує, що, досліджуючи боргові розписки та договір позики, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити встановити відповідні правові висновки.

Приймаючи до уваги, що в поданій по суті справи заяві позивач фактично визнає передання за договором позики грошової суми 1 000 000,00 грн., крім того, обумовлена сума як передана підтверджується змістом боргових розписок, суд приходить до висновку про досягнення учасниками згоди за істотними умовами договору позики та передачу коштів в сумі 1 000 000,00 грн. зі строком остаточного повернення не пізніше 25.06.2025 року.

Отримання грошових коштів у меншому розмірі в порівнянні зі змістом договору, викладеному у письмовому вигляді, не змінює правову природу правочину.

При цьому, є необхідним вернути увагу, що, надаючи тлумачення умов договору в частині запровадження строків часткового повернення коштів, суд, за умов з`ясування даних про фактично отримані грошові суми, позбавлений можливості втрутитись у виключну правову спроможність сторін, засновану на вільному волевиявленні, а тому, діючи на засадах справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України) визнає на рівні остаточного погодження домовленість про зобов`язання позичальника повернути отриману грошову суму у строк не пізніше 25.06.2025 року.

Згідно з ч.4 ст. 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, за наслідком дослідження поданих стороною позивача письмових доказів договору позики від 13.04.2024 року, боргових розписок від 13.04.2024 року, 27.04.2024 руку? 31.05.2024 року, судом здобуто висновок про існування між сторонами правовідносин, заснованих на договорі позики, підтверджено факт отримання грошових коштів, з`ясовано строк та порядок їх повернення, а також підтверджено неналежне виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З приводу висловлених представником відповідача заперечень щодо факту передання грошових коштів суд вважає необхідним додатково звернути увагу на такому.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником.

Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

У виниклому спорі відповідачем не надано достатніх та належних доказів на спростування факту отримання грошових коштів.

Суд надано оцінку інформації про рух коштів по банківському рахунку позивача, представником якої визнається надходження коштів 29.10.2024 року та 02.11.2024 року на загальну суму 5000,00 грн. від особи, що діяла за дорученням відповідача ( ОСОБА_4 ).

Суд звертає увагу, що від даної особи надійшли кошти також 13.10.2024 року на суму 3500,00 грн., 20.10.2024 року на суму 5000,00 грн.

При надані усних пояснень в судовому засіданні представник позивача зазначила, що відповідна особа є знайомою відповідача, при цьому, не пояснювала, у зв`язку із чим надходили інші платежі, окрім визнаних в засіданні.

Керуючись внутрішнім переконанням при дослідженні доказів за їх взаємним сукупнім охопленням суд приходить до висновку про неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з повернення коштів у встановлений строк та виникнення заборгованості за тілом отриманої суми 986 500,00 грн. (1 000 000,00 (3500,00 грн + 5000,00 грн. + 2000,00 горн. + 3000,00 грн.) = 986 500,00 грн.).

З приводу тверджень позивача про необхідність стягнення грошової суми в розмірі вже повернутих коштів як компенсації майнових втрат позикодавця суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У своїй постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України, носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указам Президента України № 64/2022 на території України запроваджено воєнний стан з 24 лютого 2022 року. на час розгляду справи воєнний стан є триваючим.

Отже, вимоги позивача про стягнення компенсаційних втрат, нарахування яких з огляду на час виникнення правовідносин та період прострочення виконання зобов`язання може виконуватись виключно у періоду воєнного стану, не підлягають до задоволення.

При цьому, підлягають до часткового задоволення вимоги позивача про стягнення відсотків за користування грошовим коштами.

Зі з`ясованих судом обставин слідує, що договором від 13.04.2024 року не встановлений розмір процентів, передбачений до сплати позичальником за використання грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України .

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки відсутність визначеної домовленості про сплату відсотків за користування грошовим коштами не позбавляє права позикодавця на їх отримання на рівні облікової ставки Національного банку України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача відсотки.

Рівень облікової ставки Національного банку України становив:

у період з 13.04.2024 року по 13.06.2024 року 13,5 % річних;

у період з 14.06.2024 року по 12.12.2024 року 13,0 % річних;

у період з 13.12.2024 року по 23.01.2025 року 13,5 % річних;

у період з 24.01.2025 року по 06.03.2025 року 14,5 % річних;

У період з 07.03.2025 року по 25.06.2025 року 15,5 % річних.

За таких обставин, сума відсотків за користування коштами становитиме:

1 000 000,00 грн. * 13,5 % річних * 62 (дні нарахування) / 365 / 100 = 22 931,51 грн.;

1 000 000,00 грн. * 13,0 % річних * 182 (дні нарахування) / 365 / 100 = 64 821,92 грн.;

1 000 000,00 грн. * 13,5 % річних * 42 (дні нарахування) / 365 / 100 = 15 534,25 грн.;

1 000 000,00 грн. * 14,5 % річних * 42 (дні нарахування) / 365 / 100 = 16 684,93 грн.;

1 000 000,00 грн. * 15,5 % річних * 111 (дні нарахування) / 365 / 100 = 47 316,99 грн.;

всього: 167 289,60 грн.

Відповідно до ч.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на ту обставину, що розмір заборгованості за висновком суду становить 1 153 789,60 грн. (986 500,00 грн. + 167 289,60 грн. = 1 153 789,60 грн.), що перевищує заявлений позивачем, суд, діючи в межах заявлених вимог, вважає необхідним стягнути з відповідача 1 128 250,00 грн.

На підставі ст.ст. 137, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати з оплати судового збору в сумі 9941,00 грн., з яких: 9026,00 грн. - судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, 615,00 грн. - при поданні заяви про забезпечення позову, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., понесення яких підтверджено матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 258-273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_3 , заборгованість за договором позики в сумі 1 128 250,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9941,00 грн. судового збору, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.М.Лєдньов