Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження2/711/547/25
РІШЕННЯ
01 грудня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Подуфали О.В., Овезової Ю.В., Дмитренка О.Ю.,
представника позивача адвоката Ракоїд Л.В.,
представника відповідача адвоката Кучер Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 грудня 2024 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Петренка О.В. (а.с.39-40, т.1)
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 грудня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.42 т.1).
31 грудня 2025 року представником позивача адвокатом Ракоїд Л.В. до суду засобами поштового зв`язку направлено заяву про усунення недоліків, що зареєстрована судом 08 січня 2025 року за вхідним №681/25, до якої, зокрема, додано екземпляр уточненої позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням від 31 грудня 2024 року (а.с.46-48 т.1).
Згідно прохальної частини позовної заяви (уточненої) позивач ОСОБА_1 просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 зі зняттям його з реєстрації.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені в позовній заяві (уточненій) позивач зазначає, що згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 21.09.2018, що видане Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, власниками квартири АДРЕСА_1 , є: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Проте рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.04.2024 у справі №711/4870/21 вирішено: позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно задовольнити частково.
Цим судовим рішенням, зокрема визнано недійсним та скасовано наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 року № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 21.09.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради та скасовано запис про право власності № 29479229 від 12.12.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради).
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , в якій також зареєстрованими є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Проте відповідач ОСОБА_2 у вересні-листопаді 2021 року виїхав на постійне проживання в Республіку Польща і відтоді більше в Україні не з`являвся та за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає, що становить три роки до часу звернення позивача до суду. Будь-яких особистих речей відповідача, як зазначає позивач у мотивувальній частині позову, в спірній квартирі немає.
У цьому контексті позивач, посилаючись на положення параграфу 1 статті 6 регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/399 від 09.03.2016 про Кодекс Союзу щодо правил, які регулюють рух осіб через кордони (Шенгенський кодекс про кордон), згідно якого громадяни третіх осіб можуть перебувати на території держав-членів тривалістю не більше ніж 90 днів протягом 180-денного періоду, окрім випадків, коли в них є дійсний дозвіл на проживання або дійсна довгострокова віза, стверджує, що оскільки відповідач ОСОБА_2 проживає в країні ЄС понад 90 днів підряд, тому він добровільно змінив місце свого проживання.
Також позивач у мотивувальній частині позовної заяви зазначає про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає більше трьох років, а саме з листопада 2021 року, не користується цим житлом і не виконує обов`язків, передбачених ч.3 ст.156 ЖК України. Позивач самостійно сплачує всі комунальні послуги.
Ураховуючи, що відповідач відсутній за місцем реєстрації проживання з 2021 року, не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , не користується означеним житловим приміщенням, не виконує обов`язків наймача житла і не може в добровільному порядку знятися із зареєстрованого місця проживання, тому позивач просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; залучено до розгляду справи Черкаську міську раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору; призначено підготовче провадження у справі о 09 год 00 хв 27 січня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м.Черкаси (а.с.52-54).
30 січня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Кучер Ю.В. поданий відзив на позовну заяву (вхідний №4411, а.с.129-138 т.1). У цій заяві по суті справи представник відповідача позовні вимоги не визнає.
Обгрунтовуючи не визнання позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.06.2018 у справі №711/560/18 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Черкаська міська рада, про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Цим судовим рішенням визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.05.2021 скасовано заочне рішення від 06.06.2018.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.05.2023 у справі №711/560/18, залишеним без змін як постановою Черкаського апеляційного суду від 19.09.2023, так і постановою Верховного Суду від 13.12.2023, відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Черкаська міська рада, про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зокрема, представник відповідача акцентує увагу суду на тому, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.05.2023 встановлено те, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вона є його єдиним житлом.

Також представник відповідача у відзиві зазначає, що у зв`язку з попередніми зверненнями позивача ОСОБА_1 (судовий розгляд справи №711/560/18, що тривав з лютого 2021 року до грудня 2023 року, та судовий розгляд справи №711/4870/21, що тривав з липня 2021 року до червня 2023 року) відповідач був змушений нести значні фінансові витрати, що стало підставою для пошуку роботи за межами території України.

09.12.2021 відповідач в`їхав до Республіки Польща. У період з 10.12.2021 до 31.12.2022 відповідач перебував у трудових відносинах з наймачем ОСОБА_4 та перебував на території Польщі згідно робочої візи D06, що надає можливість легального працевлаштування лише в зазначеній країні. Як стверджує представник відповідача, перебуваючи на території Республіка Польща, ОСОБА_2 не подавав документи ні на «часовий побит» (тимчасовий вид проживання), ні на «сталий побит» (постійний вид на проживання), оскільки мав на меті повернутися в Україну.

Також представник відповідача у відзиві зазначає про те, що з 29.12.2022 по теперішній час відповідач проживає в Нідерландах та перебуває під тимчасовим захистом у даній країні ЄС згідно Директиви 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 04.03.2022, метою якої є забезпечення переміщеним особам з України можливість реалізації основних прав, а також розподілити тягар підтримки між Україною (для внутрішньо переміщених осіб) та країнами ЄС. Даний правовий режим перебування (на відміну від біженця) означає, що громадянин має намір повернутися в Україну після нормалізації ситуації.

У відзиві на позов представник відповідача також звертає увагу суду на те, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири, оскільки систематично сплачує комунальні платежі, зокрема за період 2020-2024 рр відповідачем сплачено 28820,12 грн.

Підсумовуючи викладене, представник відповідача у відзиві зазначає про те, що оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі правомірно, має наміри звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про участь у приватизації спірної квартири, проявляє інтерес до спірного житлового приміщення, несе тягар утримання даної квартири, немає іншого житла ні на праві користування, ні на праві власності, спірна квартира є його єдиним житлом в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

10 лютого 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ракоїд Л.В. подана відповідь на відзив (вхідний №5378, а.с.223-225 т.1), у якій представник позивача зазначає, що, викладені представником відповідача у відзиві доводи безпідставності заявлених позовних вимог є помилковими з огляду на таке.

Твердження представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що дата виїзду відповідача ніби-то підтверджується наданою ним ксерокопією білета на автобус, є повністю безпідставним, оскільки належними і допустимими доказами перетину кордону є відмітка в закордонному паспорті або інформація Державної прикордонної служби України про дату перетину ним державного кордону України.

Також, з наданих ОСОБА_2 платіжних інструкцій про оплату витрат на утримання квартири слідує, що з часу зміни ним свого місця проживання (вересень 2021 року) і до 31.05.2023 (тобто 1 рік і 6 місяців) він взагалі не виконував своїх обов`язків по утриманню квартири, передбачених ч. 3 ст. 156 ЖК України.

Крім того сторона відповідача у відзиві на позовну заяву вказає, що: «9 грудня 2021 року ОСОБА_2 виїхав до Республіки Польща. В період з 10.12.2021 до 31.12.2021 він мав трудові контракти з наймачем ОСОБА_4 , перебував на території Польщі згідно робочої візи D06...».

Проте польська робоча віза (Національна віза тип D) - це віза, що дає право легально перебувати та працювати на території Польщі терміном від 90 днів до одного року, з можливістю багаторазових в`їздів та виїздів, а також безперешкодно відвідувати інші країни, що входять до Шенгенської зони.

З огляду на викладене, представник позивача робить висновок, що ОСОБА_2 міг безперешкодно відвідувати Україну, мав заробіток і можливість утримувати квартиру, але з вересня 2021 року до 31.05.2023 року (тобто 1 рік і 6 місяців) не робив цього.

Також представник позивача у відповіді на відзив акцентує увагу суду, що 12 вересня 2021 року відповідач забрав з квартири всі свої особисті речі, виїхав в Польщу і з цього часу не спілкується з позивачем, не цікавився квартирою, що свідчить про те, що він змінив своє місце проживання і втратив інтерес до квартири.

Помилковим є твердження сторони відповідача, що викладене у відзиві на позовну заяву, про те, що відповідач виїхав за межі України для пошуку роботи, оскільки ніби-то ніс значні витрати у зв`язку з розглядом судами справ № 711/560/18 і № 711/4870/21, оскільки відповідач ще до того як добровільно, у вересні 2021 року, виїхав зі спірної квартири, починаючи з 2009 року, періодично працював за кордоном, що встановлено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року у справі № 711/560/18: «...відповідач ОСОБА_2 дійсно періодично виїжджав на роботу до м. Київ та за кордон на заробітки...».

Твердження сторони відповідача, що викладене у відзиві на позовну заяву, про те, що: «Відповідач не втратив інтерес до спірної квартири, систематично сплачує комунальні платежі, зокрема за період з 2020 по 2024 роки, що підтверджується копіями платіжних інструкцій...», є безпідставними, оскільки предметом доказування по справі є факти відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі з вересня 2021 року.

У зв`язку з цим, посилання сторони відповідача на платіжні інструкції про оплату витрат на утримання квартири за період з 02.10.2020 по 31.07.2021, коли він періодично проживав у спірній квартирі, не мають відношення до предмету спору по даній справі.

Крім того, представник позивача акцентує увагу суду на тому, що сплата ОСОБА_2 двох платежів за комунальні послуги 31.05.2023 на суму 159.58 грн та 21.10.2023 на суму 100 грн, а також, сплата ним платежів за тепло в 2024 році, пов`язане з розглядом судами справ № 711/560/18 і № 711/4870/21, а не у зв`язку з тим, що він не втратив інтересу до спірної квартири.

І на сам кінець, представник позивача у відзиві зазначає, що у дійсності ОСОБА_2 не має ані наміру жити в спірній квартирі, ані наміру брати участь у її приватизації. Він знає, що позивач вклала свою душу і не малі кошти в ремонт квартири і використовує своє право на участь в приватизації спірної квартири лише як засіб психологічного впливу на неї у зв`язку з особистою неприязню.

17 лютого 2025 року представником відповідача адвокатом Кучер Ю.В. подані заперечення на відповідь на відзив, у прохальній частині яких цей учасник справи просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити у повному обсязі (вхідний №6241/25, а.с.5-10 т.2).

Заперечення на відповідь на відзив обгрунтовані тим, що 09.12.2021 відповідач виїхав по робочій польській візі D06, що дійсна до 19.11.2022, де перебував і працював за трудовими договорами. Після закінчення строку візи D06 відповідач міг перебувати у Польщі по безвізу ще 90 днів, а потім подати заяву на польську «карту побиту» або з «чистим паспортом» запитати тимчасовий захист у країні ЄС згідно Директиви 2001/55/ЄС, що і було вчинено відповідачем.

Відповідач був розміщений у муніципальному притулку та отримав офіційний лист на реєстрацію в муніципалітеті м. Стадсканаал, Нідерланди, від 05.01.2023. Після реєстрації місця проживання ОСОБА_2 отримав у міграційній службі м. Амстердам стікер, який дає право проживати і працювати згідно Директиви 2001/55/ЄС (активованої для України з 04.03.2022) і був дійсним до 04.03.2023.

Як стверджує представник відповідача у мотивувальній частині заперечення на відзив на позовну заяву, стікер щороку автоматично продовжується, що підтверджується трудовими договорами, які долучені цим учасником справи до заяв по суті справи.

З огляду на викладене представник відповідача робить висновок, що факт перебування під тимчасовим захистом згідно Директиви 2001/55/ЄС (у зв`язку з неможливістю повернення внаслідок війни) є поважною причиною не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 .

Щодо заперечень представника позивача в контексті нерегулярної сплати відповідачем житлово-комунальних послуг у період 2020-2024рр, то представник відповідача у запереченні на відповідь на відзив зазначає проте, що у період з 06.06.2018 до березня 2024 року у відповідача як в особи, яка не є власником і яка не була зареєстрована у спірній квартирі взагалі відсутні обов`язок по утриманню квартири, передбачений ч.3 ст.156 ЖК України.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.05.2025 закрите підготовче провадження у справі №711/10115/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Розгляд справи по суті призначений о 09 год 00 хв 16 червня 2025 року (а.с.99-103 т.2).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.06.2025 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кучер Юлії Вікторівни про закриття провадження у справі №711/10115/24 від 29 січня 2025 року (вхідний №3811/25 від 29 січня 2025 року) залишене без задоволення (а.с.144-145 т.2).

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.06.2025 розгляд справи відкладений до 11 год 30 хв 26.06.2025 (а.с.139-142 т.2).

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.06.2025 розгляд справи відкладений до 14 год 10 хв 31.07.2025 (а.с.170-171 т.2).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.07.2025 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кучер Юлії Вікторівни про витребування доказів у справі №711/10115/24 від 23 червня 2025 року (вхідний №24906/25) залишене без задоволення (а.с.187-188 т.2).

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.07.2025 розгляд справи відкладений до 09 год 15 хв 09.10.2025 (а.с.178-180 т.2).

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2025 розгляд справи відкладений до 10 год 10 хв 17.11.2025 (а.с.191-192 т.2).

Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.11.2025 розгляд справи відкладений до 10 год 00 хв 21.11.2025 (а.с.203 т.2).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ракоїд Л.В. позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві (уточненій), а також у відповіді на відзив, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Додатково повідомила суд, що оскільки відповідач добровільно забрав з квартири всі свої особисті речі, виїхав за межі території України і з вересня-листопада 2021 року не цікавився квартирою, що свідчить про те, що він змінив своє місце проживання і втратив інтерес до квартири, що є підставами для задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кучер Ю.В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив. Додатково звернула увагу суду на той факт, що судові спори між сторонами тривають уже не один рік, тому відповідач змушений був виїхати за межі України з метою офіційного працевлаштування; наразі відповідач перебуває на території Нідерландів під захистом згідно Директиви 2001/55/ЄС (у зв`язку з неможливістю повернення внаслідок війни), що, на переконання представника відповідача, є поважною причиною не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Черкаська міська рада у судові засідання 17 та 21 листопада 2025 року явку представника не забезпечила, хоча щоразу про день, час та місце проведення судових засідань була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами цивільної справи, що знаходяться на а.с.190, 205 зворот. У судовому засіданні, що відбулося 31.07.2025 представником третьої особи ОСОБА_5 проголошено вступне слово, в якому висловлена процесуальна позиція по суті розгляду справи, що полягає в тому, що у вирішенні спору третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмету спору, покладається на розсуд суду з підстав того, що спір виник між рідними людьми.

Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Черкаська міська рада в судове засідання явку представника не забезпечила, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце проведення судового засідання, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання до суду не подала, тому суд, заслухавши думку представників сторін, які не заперечили проти розгляду справи у відсутність уповноваженого представника означеного учасника справи, керуючись ч.1 ст.223 ЦПК України, дійшов висновку про процесуальну можливість розгляду справи у відсутність представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

21 листопада 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 08 год 20 хв 01 грудня 2025 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію представника позивача, висловлену як письмово, так і під час проголошення вступного слова, а також процесуальну позицію представника відповідача, що викладена письмово та проголошена у вступному слові, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, яка документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , що виданий 12.10.2001 Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області в якому міститься штамп щодо місця реєстрації проживання позивача, а саме: АДРЕСА_2 , починаючи з 11.12.1981 (а.с.9).

Із рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року в справі №711/4870/21 суд встановив, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволені частково.

Цим судовим рішенням, зокрема визнано недійсним та скасовано наказ Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 , видане 21.09.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради та скасовано запис про право власності № 29479229 від 12.12.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) (а.с.10-14 т.1).

Із постанови Черкаського апеляційного суду від 21.08.2024, що прийнята у справі №711/4870/21 з урахуванням ухвали Черкаського апеляційного суду про виправлення описки від 30.08.2024, суд встановив, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 квітня 2024 року в справі №711/4870/21 у частині скасування запису про право власності № 29479229 від 12.12.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 44646461 від 17.12.2018 Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради) скасовано та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101, номер запису про право власності 29479229, дата державної реєстрації 12.12.2018. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.15-19 т.1).

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Суд перевірив факт набрання рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.04.2024 у справі №711/4870/21, з урахуванням постанови Черкаського апеляційного суду від 21.08.2024, законної сили шляхом використання даних Єдиного державного реєстру судових рішень і встановив, що означене судове рішення набрало законної сили 21 серпня 2024 року (реєстраційний номер рішення: 118475252).

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини недійсності та скасування наказу Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 21.09.2018 № 178 в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також недійсності свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , що видане 21.09.2018 Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради, встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.04.2024 у справі №711/4870/21, що набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягає під час розгляду цивільної справи №711/10115/24.

Із довідки Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради №19182/32898-01-10 від 19.12.2024 суд встановив, що, станом на 18.12.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.26).

Також у судовому засіданні були безпосередньо досліджені копії платіжних інструкцій №0.0..1 від 05.02.2023, 0.0..1 від 05.02.2023, 0.0..1 від 02.10.2022, 0.0..1 від 01.04.2023, 0.0..1 від 22.04.2023, 0.0..1 від 21.05.2023, 0.0..1 від 06.01.2024, 0.0..1 від 21.05.2023, 240dcPBNKI012d370001від 20.02.2024, 0.0..1 від 25.01.2024, 0.0..1 від 22.07.2024, 0.0..1 від 21.07.2024, 0.0..1 від 08.08.2024, 0.0..1 від 25.07.2024, 0.0..1 від 16.10.2024, зі змісту яких суд встановив, що позивач ОСОБА_1 здійснювала сплату вартості житлово-комунальних послуг, що надавалися до квартири АДРЕСА_3 (а.с.27-32 т.1).

Із договору повірки №284/2024/IDЧ3026 від 30.01.2024, що укладений між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , суд встановив, що предметом означеного правочину є зобов`язання ФОП ОСОБА_6 провести роботи зі зняття параметрів роботи засобів вимірювальної техніки згідно наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №193 від 08.02.2016 на проливній установці у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.33 зворот т.1). Крім того суд також дослідив акт виконаних робіт до договору повірки та встановив, що ФОП ОСОБА_6 було проведено повірку двох лічильників у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: КВ -1,5 №282124 та КВ-1,5 №468544 (а.с.33 т.1)

Із акту опитування сусідів №2979 від 11.12.2024, що складений громадянами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підписи яких засвідчені заступником директора департаменту соціальної політики Черкаської міської ради начальником управління соціальної допомоги та компенсаційних виплати департаменту соціальної політики К.Бінусовою та головним спеціалістом Л. Шаригою, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , одна з 2021 року; жодних інших осіб, які б там проживали, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , не бачили (а.с.36 т.1).

Із заяви свідка ОСОБА_2 від 29.01.2025, що подана на виконання ухвали суду від 10.01.2025, суд встановив, що відповідач останній раз перебував на території України 9 грудня 2021 року.

9 грудня 2021 року відповідач в`їхав до Республіки Польща. У період з 10.12.2021 по 31.12.2022 він мав трудові контракти з наймачем ОСОБА_4 , перебував на території Республіки Польща згідно робочої візи D06, яка надає можливість легального працевлаштування лише в зазначеній країні. Віза була надана на рік і легальне перебування на цій підставі продовжено до 31.12.2022 згідно зі спеціальним законом про допомогу громадянам України через війну.

Перебуваючи на території Республіки Польща відповідачем не подавалися документи ні на «часовий побит» (тимчасовий вид на проживання), ні на «сталий побит» (постійний вид на проживання), оскільки він мав на меті повернутися в Україну. На теперішній час відповідач проживає в Нідерландах та перебуває під тимчасовим захистом у даній країні ЄС згідно Директиви 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 4 березня 2022 року. Мета Директиви забезпечити переміщеним особам з України можливість реалізації основних прав, а також розподілити тягар підтримки між Україною (для внутрішньо переміщених осіб) та країнами ЄС. Даний правовий режим перебування (на відміну від біженця) означає, що громадянин має намір повернутися в Україну після нормалізації ситуації.

Відповідач не має права на постійне проживання у країні прийняття, але йому гарантується негайний доступ до ринку праці (після отримання пакету документів працює з 06.02.2023 і до сьогодні) і соціального забезпечення. Факт переміщення підтверджується взяттям на облік Нідерландською міграційною службою (IND) з наданням документа встановленого зразка (стікера) та розміщенням у муніципальному притулку. В стікері строк тимчасового захисту до 4 березня 2023 року, але уряд Нідерландів щороку його продовжує, наразі до 4 березня 2026 року (а.с.118-119 т.1).

Із копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яким документований відповідач ОСОБА_10 , суд встановив, що означений документ є чинним до 22.07.2027, а також зі змісту сторінки 10 означеного засобу доказування суд встановив, що відповідачем була оформлена віза на перебування на території Республіки Польща у період часу з 23.11.2021 до 19.11.2022 (а.с.139 т.1, а.с.13 т.2).

Із витягу з реєстру територіальної громади №2024/002989596 від 25.03.2024 суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 , починаючи з 24.07.1987, зареєстрований проживанням за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.141 т.1).

Також у судовому засіданні досліджене рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.05.2023 у справі №711/560/18 (провадження №2/711/480/23) згідно резолютивної частини якого суд встановив, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення (а.с.142-149 т.1).

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.05.2023, долучене представником відповідача до відзиву на позовну заяву у формі роздруківки з Єдиного державного реєстру судових рішень, є належним і допустимим доказом у цивільній справі №711/10115/24.

Також суд перевірив факт набрання рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.05.2023 у справі №711/560/18 законної сили шляхом використання даних Єдиного державного реєстру судових рішень і встановив, що означене судове рішення набрало законної сили 19 вересня 2023 року (реєстраційний номер рішення: 111301814).

Із копії проїзного документа на автобус/bus ticket №421242 від 07.12.2021 суд встановив, що ОСОБА_10 придбав квиток для проїзду за маршрутом: Київ Познань, виїзд з м. Києва о 12 год 30 хв 08.12.2021, а прибуття до м. Познань о 11 год 30 хв 09.12.2021 (а.с.150 т.1).

Крім того в судовому засіданні був досліджений лист Служби імміграції та натуралізації Міністерства юстиції та безпеки Королівства Нідерландів від 16.01.2024, що перекладений з нідерландської та англійської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., зі змісту якого суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянство: України, має тимчасовий захист відповідно до Директиви про тимчасовий захист (2001/55/ЄС) і зареєстрований в муніципалітеті. Відповідач отримав посвідку на проживання в Службі імміграції та натуралізації. Це відповідна наліпка у паспорті або на окремому аркуші паперу. Крім того, Служба імміграції та натуралізації повідомила відповідача про те, що цією установою продовжено термін дії наліпки, якою документований відповідач, до закінчення тимчасового захисту. Це пов`язано з тим, що ситуація в Україні залишається невизначеною. Цей лист є доказом того, що термін дії посвідки на проживання (наліпки) ОСОБА_2 з номером 35740008 було продовжено до закінчення дії тимчасового захисту відповідно до Директиви про тимчасовий захист (TPD). Це означає, що дана особа буде законно проживати в Нідерландах до моменту припинення тимчасового захисту (а.с.162-166 т.1).

Із вкладиша до Програми допомоги переселенцям з України №3606675, яким документований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що перекладений з нідерландської та англійської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., суд встановив, що відповідачем подана до компетентного органу Королівства Нідерландів заява на отримання дозволу на проживання, передбаченого ст.28 Закону про імміграцію та натуралізацію; дозвіл на проживання на підставі директиви про тимчасовий захист громадян України; робота за наймом дозволена без обмежень; захист діє з 04.03.2022 до 04.03.2023 (а.с.168-170 т.1).

Зі строкового договору про тимчасову роботу від 23.03.2023, що укладений між ОСОБА_11 як тимчасовим працівником та приватною агенцією зайнятості NL Jobs UZB B.V. (Королівство Нідерландів), суд встановив, що тимчасовий працівник буде переданий у розпорядження на тимчасову роботу різним замовникам; строк дії означеного правочину з 27.03.2023 до 03.03.2024 (а.с.171-177 т.1).

Із трудового договору через агентство етапу А з умовами агентства, що укладений між компанією Менпавер ОСОБА_12 , в особі директора Річарда Оверленда, та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що перекладений з англійської мови на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., суд встановив, що компанія Менпавер надасть клієнту послуги працівника компанії Манпавер на основі Тимчасового трудового договору Етапу А; працівник компанії Менпавер працюватиме на клієнта відповідно до замовлення, наданого компанії Менпавер, під керівництвом та наглядом клієнта. Компанія Менпавер передасть працівника компанії Менпавер з очікуваною датою початку 11.03.2024 клієнту «Мітсубіші Турбочарджер енд Енджин ОСОБА_13 » для роботи під керівництвом та наглядом відповідного клієнта на посаді оператора (а.с.182-185 т.1).

Із фотокопії акту про встановлення фактичного місця проживання особи від 20.04.2021, що складений комісією Комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» м.Черкаси, суд встановив, що ОСОБА_2 фактично постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , з моменту реєстрації по дату складення даного акту; в квартирі знаходяться його особисті речі та предмети побуту (а.с.186 т.1).

Крім того в судовому засіданні були досліджені платіжні інструкції та квитанції №0.0..1 від 18.05.2020, 0.0..1 від 15.08.2020, 0.0..1 від 15.09.2020, 0.0..1 від 25.09.2020, 96В7-14ЕН-ХС39-41МН від 02.10.2020, 3К9Х-0АН1-К0МЕ-66ТК від 02.10.2020, ВНКР-711С-9Т30-1Н64 від 02.10.2020, 0.0..1 від 10.03.2021, 0.0..2 від 10.03.2021, 0.0..1 від 10.03.2021, 0.0..3 від 10.03.2021, 0.0..4 від 10.03.2021, 0.0..1 від 25.07.2021, 0.0..1 від 25.07.2021, 0.0..2, 0.0..1 від 19.06.2023, 0.0..1 від 11.10.2023, 0.0..1 від 13.01.2024, 0.0..1 від 13.02.2024, 0.0..1 від 17.06.2024, б/н від 02.07.2024, 0.0..1 від 11.12.2024, зі змісту яких суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 , у період 2020 2024 рр, здійснював сплату вартості житлово-комунальних послуг, що надавалися до квартири АДРЕСА_3 у загальній сумі 28 820,12 (а.с.189-210 т.1).

Із додатку до договору доручення від 13.01.2022, що укладений між ІПФ Джобс Сп. з.о.о. м. Познань та ОСОБА_11 , який перекладений з польської та російської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., суд встановив, що цим правочином внесено зміни до договору, згідно якого ставка буде становити 19,70 злотих брутто за годину; інші положення договору залишаються незмінними (а.с.16-17 т.2).

Із додатку до договору доручення від 08.07.2022, що укладений між ІПФ Глобал Сп. з.о.о. м. Познань та ОСОБА_11 , який перекладений з польської та російської мов на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О., суд встановив, що цим правочином внесено зміни до договору, згідно якого ставка буде становити 23,33 злотих брутто за годину; інші положення договору залишаються незмінними (а.с.18-19 т.2).

Також із довідки про зареєстрований дохід за 2023 рік, яка видана відповідачу Податковою службою Королівства Нідерландів, що перекладена з нідерландської мови на українську мову перекладачем ОСОБА_14 , суд встановив, що дохід ОСОБА_2 за 2023 рік становив 25 742 Євро (а.с.84-85 т.2).

Із друкованої версії страхового повідомлення від 13.04.2025, яким документований відповідач ОСОБА_10 , що перекладена з нідерландської мови на українську мову перекладачем ОСОБА_14 , суд встановив, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у 2023 році мав трудовий стаж в компанії ОСОБА_15 у кількості 55 годин та 1890 год у компанії Ораньєвліт Нідерланд Б.В., а в 2024 році 391 годин в компанії Самміт Європа С.В., 2 години в компанії Ораньєвліт Нідерланд Б.В., та 1220 годи в компанії Менпауер ОСОБА_12 (а.с.86-88 т.2).

Крім того з довідки про зареєстрований дохід за 2024 рік, яка видана відповідачу Податковою службою Королівства Нідерландів, що перекладена з нідерландської мови на українську мову перекладачем ОСОБА_14 , суд встановив, що дохід ОСОБА_2 за 2024 рік становив 31 983 Євро (а.с.89-90 т.2).

Із заяви свідка, що подана позивачем ОСОБА_1 , в порядку ст.93 ЦПК України з метою виконання ухвали суду від 08.05.2025, суд встановив, що позивач, надаючи відповіді на питання свідка, зазначила про таке.

Позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Крім неї в квартирі були зареєстровані три сини: ОСОБА_2 , ОСОБА_16 та ОСОБА_3 .

З 2009 року ОСОБА_2 періодично їздив на заробітки в Польщу.

У жовтні 2018 р. ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_17 .

З листопада 2018 року у квартирі разом з ОСОБА_2 стала проживати його дружина ОСОБА_18 без реєстрації місця проживання.

На початку 2020 року у ОСОБА_2 почались негаразди з дружиною, а в грудні 2020 року вона пішла від нього і з цього часу проживає окремо.

У серпні 2021 року, коли позивач повернулась від сина ОСОБА_19 , ОСОБА_2 почав відноситись до неї неприязно, не хотів впустити її в квартиру, став замкнутий, розвів у квартирі безлад, почав вести себе неадекватно (замкнувся в собі, постійно сидів вдома, нікуди не ходив, ні з ким не спілкувався).

12 вересня 2021 року ОСОБА_2 забрав з квартири всі свої особисті речі і добровільно змінив місце свого постійного проживання. З 12 вересня 2021 року в квартирі відсутні будь-які особисті речі ОСОБА_2 .

15 вересня 2021 року ОСОБА_2 і ОСОБА_18 розірвали шлюб шляхом подання заяви в орган РАЦС.

Саме з 12 вересня 2021 року ОСОБА_2 взагалі перестав спілкуватися з позивачем та цікавитись квартирою.

З часу зміни ОСОБА_2 12 вересня 2021 року свого постійного місця проживання, він взагалі не цікавився квартирою, не користувався цим житлом і не виконує своїх обов`язків по утриманню квартири, передбачених статтею 64 ЖК України.

З цього часу, позивач сама оплачувала комунальні послуги (водопостачання, газ, вивіз сміття, утримання прибудинкової території та інші послуги), доглядала за квартирою і підтримувала її в належному технічному стані.

Отже, як зазначає позивач у заяві свідка, з 12 вересня 2021 року до 31 травня 2023 року (тобто, на протязі одного року і 6 місяців) ОСОБА_2 взагалі не брав участі в оплаті комунальних послуг.

Оплата ОСОБА_2 з 31.05.2023 окремих комунальних послуг була викликана виключно розглядом Придніпровським районним судом м. Черкаси справи №711/560/18 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у якій 30.05.2023 судом було ухвалено рішення та даної справи.

Позивач вважає, що в дійсності ОСОБА_2 не має ні наміру жити в спірній квартирі, ні наміру взяти участь у її приватизації, про що свідчить його відмова від отримання у власність 1/3 частини спірної квартири під час розгляду Придніпровським районним судом м.Черкаси справи № 711/4870/21.

У даний час ОСОБА_2 заблокував банківський рахунок позивача, на який вона отримує пенсію, чим перешкоджає їй оплачувати комунальні послуги і користуватися пенсією для задоволення своїх особистих потреб.

Також позивач у заяві свідка відмовилася від надання відповіді на питання щодо кількості днів з 365-ти у 2021, 2022, 2023 та 2024 роках, коли вона перебувала за кордоном, оскільки це стосуються її особисто (а.с.112, 118-119 т.2).

Допитана як свідок ОСОБА_9 показала, що вона є сусідом ОСОБА_1 , яку знає з 90-х років ХХ століття. ОСОБА_20 (син ОСОБА_1 ) не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 2021 року; до цього часу вона його нерегулярно бачила. Також свідок ОСОБА_9 повідомила суд, що під час підписання акту опитування сусідів вона була присутня у квартирі АДРЕСА_1 ; особисто бачила, що речей ОСОБА_21 в означеній квартирі не було. Вона оглядала всі меблі, в яких зберігаються речі. У меблях були лише жіночі речі. ОСОБА_22 повідомила свідку, що ОСОБА_20 виїхав за кордон.

Крім того, у судовому засіданні, що відбулося 17.11.2025, була допитана як свідок ОСОБА_23 , яка суду повідомила, що вона є знайомою ОСОБА_1 . Свідок суду показала, що їй відомо про те, що ОСОБА_20 (син ОСОБА_1 ) не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , починаючи з вересня 2021 року; востаннє свідок бачила ОСОБА_21 в один із днів вересня 2021 року, коли вона гостювала у ОСОБА_24 . Саме цього дня ОСОБА_25 повідомила свідку, що їй необхідно передати речі ОСОБА_26 , оскільки він передзвонив і попросив зібрати його речі, що знаходилися в означеній квартирі, та передати їх біля під`їзду. Свідок особисто з балкону спостерігала як ОСОБА_25 передала речі ОСОБА_26 і він пішов з рюкзаком. Зі слів ОСОБА_27 свідок зрозуміла, що саме ОСОБА_10 виявив волю на те, щоб забрати речі. Також ОСОБА_25 повідомила свідку, що ОСОБА_10 після розірвання шлюбу став збуджений і квартира, за час його проживання у ній, була неохайною. Також свідок ОСОБА_23 повідомила суд, що у квартирі АДРЕСА_1 з вересня 2021 року ОСОБА_25 проживає одна, у цій квартирі речей, належних ОСОБА_26 , немає. Висновок свідка про те, що речей ОСОБА_21 в означеній квартирі немає, грунтується на тому, що вона оглядала шафи, однак не усі, лише дві шафи: у прихожій та у кімнаті. Речей, належних ОСОБА_26 , на балконі квартири АДРЕСА_1 свідок не бачила.

Свідок ОСОБА_7 , яка була допитана в судовому засіданні 17.11.2025, суду показала, що вона переїхала проживати до будинку АДРЕСА_4 в 2018 році. З цього часу вона не регулярно бачила ОСОБА_2 як у під`їзді, так і біля будинку, однак, починаючи з кінця 2021 року, свідок ОСОБА_21 не бачила. Також свідок ОСОБА_7 показала суду, що акт опитування сусідів вона підписувала, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 . Особисто дивилася в шафах чи є речі ОСОБА_21 в означеній квартирі, однак такі були відсутні. Проте стверджувати на 100% про те, що речі ОСОБА_21 відсутні в означеній квартирі свідок не може. Зі слів ОСОБА_27 свідку стало відомо про те, що ОСОБА_10 виїхав за кордон.

Свідок ОСОБА_8 , яка була допитана в судовому засіданні, що відбулося 17.11.2025, показала суду, що вона є сусідкою ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_8 суду показала, що акт опитування сусідів вона підписувала, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 . У цій квартирі чоловічих речей не було, були лише жіночі речі. Проте свідок показала суду, що вона оглядала меблі, зокрема шафи, що їй відкривала ОСОБА_22 ; на балкон свідок не виходила. Крім того свідок ОСОБА_8 показала суду, що після літа 2021 року вона ОСОБА_21 не бачила, однак його брат ОСОБА_28 казав свідку, що ОСОБА_20 виїхав за кордон.

Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов наступних висновків.

Cтаттею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Водночас суд звертає увагу учасників справи, що законодавство не встановлює вичерпного переліку поважних причин не проживання, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Частинами першою - другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу (частина перша статті 84 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

З аналізу означених норм процесуального закону у взаємозв`язку з положеннями ст.71 ЖК України суд зробив висновок, що обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки (шість місяців) у жилому приміщенні покладається на позивача, а на відповідача - що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) та від 11.09.2024 у справі №2-2801/2000 (провадження № 61-10123св23).

Суд не застосовує до спірних правовідносин положення ст.405 ЦК України, оскільки означена норма матеріального права не регулює спірні правовідносини з підстав того, що спірна квартира не перебуває у приватній власності позивача оскільки перебуває у комунальній власності Черкаської міської територіальної громади в особі Черкаської міської ради.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа продовжує мати намір ставитися до жилого приміщення як до свого місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження №61-13123св21) зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 з 09 грудня 2021 року проживає за межами території України: спочатку в Республіці Польща, а починаючи з грудня 2022 і дотепер у Королівстві Нідерландів. Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів перетину державного кордону відповідачем у бік України, а відповідно і доказів проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 після 09.12.2021.

Також суд звертає увагу учасників справи, що представник відповідача адвокат Кучер Ю.В. у відзиві на позовну заяву (а.с.129-138 т.1) визнає той юридичний факт, що відповідач ОСОБА_2 , починаючи з 09.12.2021 і дотепер, проживає за межами території України.

Крім того зі змісту акту опитування сусідів №2979 від 11.12.2024, а також показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_23 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, починаючи з осені 2021 року.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 довела належними і допустимими доказами факт відсутності відповідача ОСОБА_2 понад встановлені строки (шість місяців) у жилому приміщенні: в квартирі АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим суд дійшов висновку про необхідність надання аналізу поважності причин, які обумовлюють не проживання відповідача ОСОБА_2 , в квартирі АДРЕСА_1 понад встановлені законом строки, тобто понад 6 місяців.

Як на підставу поважності не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , як ОСОБА_2 в заяві свідка, що подана в порядку ст.93 ЦПК України, так і його представник адвокат Кучер Ю.В. у заявах по суті спору, вказають на те, що наразі відповідач проживає в Нідерландах та перебуває під тимчасовим захистом у даній країні ЄС згідно Директиви 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 4 березня 2022 року, що обумовлено неможливістю повернення внаслідок війни, що триває на території України.

Водночас представник позивача адвокат Ракоїд Л.В., заперечуючи поважність причин не проживання відповідача у спірній квартирі, у заявах по суті справи зазначає про те, що, перебуваючи на території Республіка Польща, в період з грудня 2021 року до грудня 2022 року, відповідач безперешкодно мав можливість відвідувати Україну, а також мав заробіток і можливість утримувати квартиру, але з вересня 2021 року до 31.05.2023 року (тобто 1 рік і 6 місяців) не робив цього.

Надаючи правову оцінку означеним фактичним обставинам справи, суд зазначає про таке.

Зі встановлених у судовому засіданні обставин справи, суд констатує, що шестимісячний строк протягом якого зберігалося за ОСОБА_2 як наймачем жиле приміщення квартира АДРЕСА_1 , завершився навесні 2022 року.

Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і цей стан є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи.

Частиною 3 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що юридичний факт введення на всій території України воєнного стану 24.02.2022, що триває і наразі, визнається судом загальновідомою, а відповідно такою, що не потребує доказування.

Також судом встановлено, що відповідач 09.12.2021 у легальний спосіб перетнув державний кордон України з метою працевлаштування в Республіці Польща, де мав право перебувати до 19.11.2022. Надалі відповідач у грудні 2022 року переїхав до Королівства Нідерландів як з метою перебування під тимчасовим захистом у даній країні Європейського Союзу згідно Директиви 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 04.03.2022, так і з метою працевлаштування. Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_2 набув право постійного проживання на території Республіки Польща, Королівства Нідерландів чи у будь-якій іншій країні Європейського Союзу.

Отже, виїзд відповідача ОСОБА_2 як громадянина України з постійного місця проживання з метою працевлаштування на роботу за кордоном, а також перебування під тимчасовим захистом у країні Європейського Союзу (Королівстві Нідерландів) згідно Директиви 2001/55/ЄС, активованої для України рішенням Ради ЄС від 04.03.2022, у період введення в Україні воєнного стану, за висновком суду є поважними причинами не проживання відповідача в жилому приміщенні, а саме: в квартирі АДРЕСА_1 , починаючи, зокрема з весни 2022 року і дотепер.

При цьому, суд зауважує, що перебування на заробітках закордоном (тимчасовий підробіток) є поширеним загальновідомим фактом в Україні. Тривале перебування відповідача за кордоном з іншою метою не доведено позивачем та не встановлено судом. Крім того, матеріали справи не містять також відомостей щодо наявності у відповідача іншого житла на території України.

Заперечення представника позивача адвоката Ракоїд Л.В., що викладені у відповіді на відзив про те, що єдиним належним і допустимим доказом перетину державного кордону є відмітка в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, суд відхиляє, оскільки матеріалами справи (зокрема: витягом з паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яким документований відповідач, листами Податкової служби та Служби імміграції та натуралізації Міністерства юстиції та безпеки Королівства Нідерландів, трудовими договорами) підтверджується той юридичний факт, що відповідач ОСОБА_2 з грудня 2021 і дотепер легально перебуває за межами території України.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу учасників справи, що матеріалами справи підтверджується той юридичний факт, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , свідченням чому є дії відповідача, а саме: звернення до Придніпровського районного суду м Черкаси із заявою про перегляд заочного рішення у цивільній справі №711/560/18, яким ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування означеним об`єктом житлової нерухомості; звернення до Придніпровського районного суду м Черкаси з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно (справа №711/4870/21), за результатами розгляду якого було ухвалене судове рішення про часткове задоволення позовних вимог; сплата відповідачем, у період з 2020-2024рр, вартості житлово-комунальних послуг у сумі 28 820,12 грн.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що відповідач довів факт відсутності у вищевказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку з поважних причин, а позивач у процесуальний спосіб не спростувала означеного факту.

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із дослідженої квитанції про оплату №08ТК-ХКМ3-ССХ6-ХКВ3 від 20.12.2024 (а.с.1 Т.1) судом встановлено, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Оскільки суд позовні вимоги визнав необгрунтованими тому, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору мають бути покладені на сторону позивача.

Що стосується заяви представника відповідача адвоката Кучер Ю.В. про розмір фактично понесених судових витрат від 16.06.2025 (вхідний №23779, а.с.129-130 т.2), відповідно до якої фактична сума судових витрат, які відповідач поніс, станом на 16.06.2025, складається з витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20000,00 грн, у зв`язку з чим представник відповідача просить судсудові витрати покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то суд зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача адвокат Кучер Ю.В. надала суду: договір про надання правової допомоги №577 від 25.12.2024, укладений між адвокатом Кучер Ю.В. та ОСОБА_2 (а.с.133-134 т.2); ордер на надання правничої допомоги серії СА №1109077 від 13.01.2025 (а.с.131 т.2); квитанцію до прибутково-касового ордеру б/н від 16.06.2025, відповідно до якої Вороновим Ю.О. було здійснено оплату адвокату Кучер Ю.В. 20000 грн на виконання умов договору про надання правової допомоги №577 від 25.12.2024 (а.с.132 т.2).

Крім того до закінчення судових дебатів представник відповідача не зробила заяви про те, що докази судових витрат, що понесені відповідачем на оплату вартості правничої допомоги, будуть надані в строк, передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт, детальний опис робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наведена правова позиція є чинною і станом на день ухвалення судом рішення у справі №711/10120/24, доказом чому є постанова Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №386/136/21 (провадження № 61-10886св24).

Також, відповідно до постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року в справі №922/2604/20, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Отже, стороною, яка просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, має бути надано суду в тому числі детальний опис робіт (наданих послуг) та акт виконаних робіт з метою підтвердження як виду, так і обсягу правничої допомоги, що надавалася відповідному учаснику справи фахівцем у галузі права (адвокатом).

Проте, всупереч вищезазначеному, позивачем не було надано суду достатніх доказів понесених витрат, а саме: доказів щодо виду та обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акту наданих послуг, акту виконаних робіт тощо), а також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції щодо застосування положень ст.137 ЦПК України, що викладена в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі №509/5043/17 (провадження № 61-5662св20).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що є джерелом національного законодавства (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11, п.95), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (заяви № 30675/06, 30785/06, 32818/06, 34468/06 та 49001/06, п.34) та від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01, п.63)).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з позивача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката відсутні.

Керуючись ст. 9, 71, 72 ЖК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 244, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 01 грудня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська міська рада, код ЄДРПУО: 25212542, місцезнаходження: м.Черкаси, вул. Байди Вишневецького, 36.

Головуючий: О. В. Петренко