ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 753/9122/20

провадження № 61-12178св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за первісним позовом) - ОСОБА_2 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

третя особа (за зустрічним позовом) - служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року у складі судді Мицик Ю. С. та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 рокуу складі колегії суддів Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року. Спірна квартира перебуває у його приватній власності, натомість відповідач не є власником вказаного нерухомого майна. Крім того, спірну квартиру він набув до укладання шлюбу із відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 травня 2010 року, витягом з державного реєстру правочинів від 27 травня 2010 року № 8582689 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 червня 2010 року № 26420174. Однак, відповідач зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується відміткою в її паспорті серії НОМЕР_1 .

Позивач стверджував, що відповідач не перебуває з ним у родинних відносинах, не є власником (співвласником) спірної квартири та вказане нерухоме майно не є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач відсутня за місцем реєстрації, спірною квартирою не користується, особистих речей у ній не має. Крім того, відповідач не укладала з ним жодних правочинів щодо користування спірною квартирою та фактично не проживає за місцем реєстрації з вересня 2019 року, йому невідоме дійсне місце перебування відповідача, а знятися з реєстраційного обліку самостійно, у передбачений законом спосіб, відповідач бажання не виявляє.

Позивач зазначав, що він проживає у спірній квартирі та самостійно несе тягар її

утримання, який суттєво збільшується відповідно до кількості зареєстрованих у ній осіб, а тому факт реєстрації відповідача у спірній квартирі безпідставно збільшує необхідний обсяг грошових коштів на утримання квартири.

Позивач посилався на те, що відповідач не несе тягар утримання житла, в якому зареєстрована, зареєстроване місце проживання відповідача у квартирі, яка перебуває у його власності, збільшує нарахування по сплаті комунальних послуг, а тому таке зареєстроване місце проживання відповідача суперечить його інтересам, як власника зазначеної квартири.

Позивач (за первісним позовом) просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення.

Зустрічний позов мотивувала тим, що сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Постановою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на дочку у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн щомісячно, починаючи з 22 лютого 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Цим рішенням суду встановлено, що спільна дочка сторін проживає разом з нею.

ОСОБА_2 зазначала, що вона та дочка ОСОБА_4 мають право проживати у спірній квартирі, оскільки не мають іншого житла. Крім того, вказана квартира була придбана її колишнім чоловіком для потреб сім`ї, вона вільно користувалася спірною квартирою для свого проживання з народженою під час шлюбу дитиною, але після стягнення з відповідача аліментів, він почав вороже вставитись до неї та у вересні 2019 року влаштував сварку, побив її та змінив замки на вхідних дверях спірної квартири. З цього часу відповідач за зустрічним позовом не пускає її та малолітню дитину до спірної квартири, в якій залишилися її особисті речі, майно та речі дочки, а на її прохання надати їй доступ до спірної квартири та ключі від квартири ОСОБА_1 відповідає відмовою.

ОСОБА_2 зазначала, що вона звернулася із відповідною заявою до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_1 . Її заява була зареєстрована в журналі єдиного обліку Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з приводу вчинення відповідачем за зустрічним позовом домашнього насильства. Крім того, вона зверталася до служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Позивач за зустрічним позовом зазначала, що вона бажає проживати саме в спірній квартирі, в якій вона проживала з малолітньою дочкою ОСОБА_4 , яка перебувала на диспансерному обліку в Центрі первинної медико-санітарної допомоги Дарницького району м. Києва. Разом з цим, незаконні дії по виселенню її з малолітньою дитиною з житлового приміщення негативно позначилися на її житті та здоров`ї, а також на здоров`ї та безпеці малолітньої дочки.

ОСОБА_2 стверджувала, що вона зареєстрована в спірній квартирі на законних підставах та вселилася у вказане житло як дружина ОСОБА_1 з його ініціативи.

Позивач (за зустрічним позовом) просила суд:

- вселити її та малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй та малолітній дитині перешкоди у користуванні вказаним жилим приміщенням;

- стягнути ОСОБА_1 судові витрати у цій справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 18 липня 2022 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2023 року залишив без змін, у задоволенні первісного позову відмовив, зустрічний позов задовольнив частково.

Вселив ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, щовідповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника житла, за його згодою, непроживання її у квартирі з вересня 2019 року обумовлене конфліктною ситуацією між подружжям, яка негативно впливала на дитину та стала підставою для побоювання відповідача за наслідками вчинення позивачем стосовно неї домашнього насильства.

Також суд встановив, що у грудні 2019 року позивач змінив замки у дверях квартири, позбавивши відповідача можливості користуватися квартирою, як місцем свого проживання, однак іншого житла відповідач не має, тому інтереси відповідача, як користувача квартирою, перевищують інтереси позивача, як власника квартири.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про вселення малолітньої дитини у спірну квартиру, суд зазначив, що позивач не заперечував проти проживання дитини у квартирі і відповідач не довела, що ОСОБА_1 чинить перешкоди дочці у користуванні квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову скасувати і ухвалити нове рішення в оскаржуваній частині про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Дарницького районного суду м. Києва.

31 серпня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 14 листопада 2025 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 14 листопада 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, від 01 вересня 2019 року у справі № 641/5558/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 751/8507/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц , від 07 грудня 2020 року у справі № 753/15947/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даному випадку виникнення права користування у ОСОБА_5 спірною квартирою, яка перебуває у особистій приватній власності ОСОБА_1 , обумовлено створенням між ними сім`ї, укладенням шлюбу та веденням спільного побуту і господарства, що відповідає моральним засадам суспільства та положенням СК України. Разом з цим, виникнення права власності у ОСОБА_1 на спірну квартиру відбулось до моменту вступу у сімейні відносини із ОСОБА_5 , жодного відношення до прав та інтересів ОСОБА_5 набуття права власності на квартиру не мало і надання права користування ОСОБА_5 спірним майном з боку ОСОБА_1 було здійснено внаслідок виникнення між ними сімейних відносин та з метою спільного проживання і ведення спільного побуту. Набуваючи у власність спірне майно, позивач не брав на себе обов`язок забезпечувати за власний рахунок та безстроково житло для ОСОБА_5 в тому випадку, коли будь-які відносини між ними припинені, в тому числі і сімейні. Таких обов`язків ОСОБА_1 не брав на себе після укладання шлюбу із ОСОБА_5 , а також після розірвання такого шлюбу.

Суд за відсутності легітимної мети та законних підстав необґрунтовано втрутився у право власності ОСОБА_1 , знехтував обов`язком з боку держави таке право власності захистити, що призвело до втручання до права на недоторканість приватного життя ОСОБА_1 , звуження його прав та до безпідставного покладання на нього обов`язку забезпечувати відповідача житлом безстроково, безоплатно, безумовно та проти волі позивача.

У період з вересня 2019 року до жовтня 2020 року ОСОБА_2 не проявляла інтересу до спірної квартири. Факт наявності на праві оплатного користування орендованого житла у відповідача у період з вересня 2019 року до квітня 2022 року безпосередньо вказує на те, що відповідач реалізувала своє право на вільний вибір місця проживання та у зв`язку із припиненням сімейних відносин із позивачем проживала окремо від нього.

Суд порушив гарантоване законом право недоторканості приватного життя. Вселення ОСОБА_2 до приватної власності ОСОБА_1 покладає надмірний тягар на нього, є втручанням у його право власності та у право на недоторканість приватного життя.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, оскільки повний текст постанови не підписано всім складом суду.

Повний текст постанови складено 10 липня 2023 року, а суддя Київського апеляційного суду Семенюк Т. А., яка входила до складу суду з розгляду цієї справи, втратила статус судді 25 травня 2023 року.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 травня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2011 року, мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 20 грудня 2019 року шлюб сторін розірвав.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 28 вересня 2020 року ОСОБА_3 з 10 квітня 2012 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із відміткою у паспортах громадянина України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 10 лютого 2012 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (частина перша статті 265 ЦПК України).

Статтею 268 ЦПК України передбачене право суду проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи апеляційним судом) перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Згідно із частиною другою статті 259 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи апеляційним судом) рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

У частині шостій статті 259 ЦПК України встановлено, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи апеляційним судом) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Слід зауважити, що мотивувальна частина є одним із важливих компонентів, який відображає рівень якості судового рішення, його сутність. Питання, пов`язані з мотивуванням рішення (щодо встановлених фактичних обставин, змісту спірних правовідносин, оцінки аргументів учасників справи тощо) можуть бути належно відображені виключно у повному рішенні суду.

Отже, справа є вирішеною належним чином саме з моменту складення повного тексту судового рішення, оскільки з днем складення повного судового рішення цивільне процесуальне законодавство пов`язує питання обчислення строків оскарження рішення, набрання ним законної сили та подальшого його примусового виконання.

Лише після складення повного рішення із зазначенням всіх його структурних елементів, передбачених статтею 265 ЦПК України, вважається, що суд вирішив справу у належний спосіб.

Дії, направлені на ухвалення рішення суду, зокрема, виготовлення його повного тексту, віднесено процесуальним законом до виключних повноважень судді щодо здійснення правосуддя, зокрема у статті 259 ЦПК України визначено, що саме суди ухвалюють рішення, постанови іменем України.

В касаційній скарзі скаржник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування постанови, а саме повне судове рішення не підписано всім складом суду.

З матеріалів справи відомо, що 15 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі суддів ОСОБА_6 , Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.згідно чинного на час розгляду справи процесуального законодавства після виходу з нарадчої кімнати проголосив вступну та резолютивну частини постанови у цій справі.

Повний текст постанови Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 рокускладено 10 липня 2023 року, про що зазначено безпосередньо у тексті судового рішення (т. 2 а. с. 93 зворот).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень постанову зареєстровано 11 липня 2023 року, загальний доступ до тексту постанови надано 12 липня 2023 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 травня 2023 року № 529/0/15-23 ОСОБА_7 звільнено з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Згідно із частинами третьою і четвертою статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року у справі № 10-рп/2013 наголосив, що «…відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень…». Таким чином, повноваження судді щодо здійснення правосуддя припиняються у повному обсязі з моменту ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про звільнення.

Отже, на момент складення повного тексту постанови від 15 лютого 2023 року, ОСОБА_7 була звільнена з посади судді у відставку. Засвідчивши власним підписом повне судове рішення, ОСОБА_7 здійснила правосуддя у рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про вселення.

Однак, повноваження судді припинились з моменту ухвалення рішення про звільнення її у відставку, а тому вона не могла продовжувати перебувати у складі колегії, визначеної для розгляду справи, а також власноруч підписувати судові рішення, бо перестала бути суддею Київського апеляційного суду у розумінні процесуального законодавства.

Оскільки національні суди повинні досліджувати та враховувати практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), Верховний Суд вважає за доцільне навести релевантні рішення.

Термін «встановлений законом» не обмежується лише законними підставами для існування «суду», а також охоплює дотримання судом певних норм, які регламентують його діяльність (рішення ЄСПЛ «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24).

Вказане стосується внутрішніх інструкцій, положень та інших документів, що регулюють процедурні аспекти діяльності суду. Наприклад, є певні вимоги до здійснення розподілу судових справ між суддями, так автоматизованою системою документообігу суду визначається колегія суддів (суддя), яка буде здійснювати розгляд справи.

Зокрема, у рішенні «IANCU v. Romania» (заява № 62915/17, рішення від 23 лютого 2021 року) ЄСПЛ, мотивуючи свою позицію, навів аргумент, що суддя, яка більше не обіймає своєї посади на час завершення роботи над обґрунтуванням рішення, об`єктивно не могла його підписати. Таке рішення було підписане замість неї іншим суддею як це було передбачено національним законодавством та усталеною практикою Вищого суду. При цьому ЄСПЛ не констатував порушення принципу безпосередності на етапі ухвалення рішення.

Отже, цілком очевидним є той факт, що суддя у відставці не може підписувати судові рішення.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 522/7898/17 та від 12 лютого 2024 року у справі № 595/180/22.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову прийнято з порушенням вимог статті 411 ЦПК України - неповноважним складом суду.

У зв`язку з наявністю обов`язкової підстави для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, Верховний Суд на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України виходить за межі вимог касаційної скарги та робить висновок про скасування в цілому постанови апеляційного суду. Також Верховний Суд не надає оцінку законності на обґрунтованості оскаржуваних судових рішень щодо суті спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що постанова Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 рокувинесена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді І. В. Литвиненко А. А. Калараш Є. В. Петров
В. В. Пророк