справа № 361/2282/23 головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила:

визнати двокімнатну квартиру, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, а також за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 07 вересня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб, який рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2023 року розірвано.

За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав №К1/580 від 09 вересня 2019 року. Вказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Спірну квартиру придбано сторонами в інтересах сім`ї, з метою проживання подружжя. Згоди про поділ спільного майна сторони не досягли.

30 червня 2023 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених вимог заперечив, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Посилається на те, що з 07 вересня 2019 року по 09 січня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірну квартиру АДРЕСА_2 відповідач придбав за власні (особисті) кошти. Так, 09 вересня 2019 року відповідач одноособово уклав інвестиційний договір на придбання вищевказаної квартири у розстрочку, кожного місяця сплачував кошти за договором протягом трьох років. 18 травня 2022 року здійснив останній платіж, 14 червня 2022 року отримав технічний паспорт, 22 червня 2022 року зареєстроване право власності на квартиру за ОСОБА_1 20 вересня 2022 року відповідач зареєструвався у квартирі як власник та за його згоди зареєстровано ОСОБА_2 . Відповідач вказує на те, що спірне нерухоме майно придбане за його особисті кошти у розмірі 741 704 грн. Так, з січня по вересень 2015 року він працював у Київській енергетичній промисловій компанії на посаді менеджера, з жовтня 2015 року по березень 2016 року - на «Даринку», з березня 2016 року по грудень 2021 року - у Львівській ізоляторній компанії, на посаді інженера-конструктора, з листопада 2022 року по грудень 2022 року - «Епіцентр», на посаді продавця-консультанта, з грудня 2022 року й наразі працює інженером у компанії «GANT». Звертав увагу суду на те, що позивач жодним чином фінансово не приймала участі у придбанні спірної квартири, а придбання житла у період перебування у шлюбі не є безумовною підставою для визнання такого майна спільною сумісною власністю.

25 липня 2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій ОСОБА_2 наголосила на тому, доводи відповідача про те, що саме ОСОБА_1 за власні кошти придбав квартиру не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами. Звертала увагу суду на те, що платежі в рахунок оплати вартості квартири здійснювала ОСОБА_2 , на підтвердження чого надала квитанції на загальну суму 662 410 грн. Перший та останній платіж також здійснювала саме позивач. Перший платіж за договором на суму 283 750 грн. здійснено за рахунок спільних коштів подружжя, частково їхніх особистих коштів, частково подарованих на весілля. Кошти, які позивач витратила на оплату вартості квартири це кошти, отримані в якості заробітної плати, від інших видів заробітку та кошти, отримані від її батьків.

01 липня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Попіки І.А. надійшли заперечення у порядку ст. 180 ЦПК України, в яких відповідач зазначив, що з весни 2018 року і до червня 2021 року сторони проживали у квартирі батьків відповідача, у період з червня 2021 року і до жовтня 2021 року сторони проживали в орендовані квартирі у м. Бровари, з серпня 2021 року сторони розпочали ремонт у спірній квартирі, у жовтні 2021 року - переїхали у квартиру та продовжили ремонтні роботи. Представник відповідача наголошувала на тому, що перший внесок здійснено за рахунок коштів, наданих матір`ю відповідача ОСОБА_3 , яка станом на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2019 року і по даний час проживає в Іспанії. ОСОБА_3 з метою придбання квартири для сина зняла кошти із свого банківського рахунку та передала їх для оплати платежів за житло. Подаровані на весілля кошти сторони витратили на відпочинок у Туреччині. Інших доходів, крім заробітної плати, позивач не мала. Оплата за вищевказаним договором здійснювалася за рахунок коштів, які відповідач отримував від своєї матері, відтак спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а позивач ОСОБА_2 участі у придбанні спірної квартири не брала. З наведених підстав, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 . Залишено у власності ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 710,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 29 липня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

Посилається на те, що суд неправомірно визнав квартиру спільною сумісною власністю, попри надані докази того, що майно придбане за особисті кошти (кошти матері відповідача ОСОБА_3 ), що має ознаки особистої приватної власності, згідно зі ст. 57 СК України та підтверджено свідченнями чотирьох свідків, банківськими виписками, відсутністю участі позивачки в укладенні договору, який був підписаний на початку шлюбу (через 2 дні після одруження). Позивач не змогла послідовно пояснити джерело коштів на придбання квартири.

Суд не дослідив джерело коштів, якими здійснено оплату, та визнав належність майна позивачці лише на підставі факту наявності квитанцій без підтвердженого походження коштів.

Суд не дослідив фактичне місце проживання позивачки, що є порушенням об`єктивності. Згідно соціальних мереж позивачка мешкає на території країни-агресорки.

Місцевий суд не врахував практику Верховного Суду, відповідно до якої презумпція спільної сумісної власності не безумовна. Суд першої інстанції фактично автоматично визнав квартиру спільною власністю через час придбання, без належного аналізу джерел фінансування.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Апелянт у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, думку щодо поданого 22 вересня 2025 року клопотання долучення відеозапису та його перегляд не висловив, відеозапису не надав, у зв`язку з чим таке клопотання залишено без розгляду.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 07 вересня 2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 07 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що вчинено відповідний актовий запис №2020. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_1 ».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2023 року у справі №361/6542/22, шлюб між сторонами розірвано, відновлено ОСОБА_5 дошлюбне прізвище - « ОСОБА_5 ».

09 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , уклав Договір купівлі-продажу майнових прав №К1/580 на спірну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Довідки ТОВ «Каппіно-буд» №К1/580 від 08 червня 2022 року, згідно з Договором купівлі-продажу майнових прав №К1/580 від 09 вересня 2019 року виконана 100% оплата у розмірі 741 704 грн. за квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №303256600 від 22 червня 2022 року, квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., зареєстрована на праві приватної власності на відповідача ОСОБА_1 .

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження її майнового стану надано довідку форми ОК-5 від 12 липня 2023 року.

На підтвердження отримуваних доходів відповідачем ОСОБА_1 до суду надано Довідку про доходи, складену ТОВ «Львівська ізоляторна компанія», згідно якої за період з січня 2018 року грудень 2021 року загальна сума доходу відповідача становить 1 165 859,41 грн., а також надані довідки форми ОК-5 від 28 жовтня 2021 року та ОК-7 від 13 листопада 2022 року.

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження заявлених вимог надані: дублікат квитанції №0.0..1 від 09 вересня 2019 року про сплату ТОВ «Каппіно-буд» суми у розмірі 283 750 грн, призначення платежу: оплата майнових прав за договором №К1/580 від 09 вересня 2019 року; платіжна інструкція №0.0..1 від 18 листопада 2019 року, де платником суми у розмірі 12 622 грн. на рахунок ТОВ «Каппіно-буд» є відповідач ОСОБА_1 ; а також платіжні інструкції, де ОСОБА_2 є платником від 13 грудня 2019 року, 16 січня 2020 року, 13 лютого 2020 року, 10 липня 2020 року, 12 серпня 2020 року, 13 вересня 2020 року, 17 листопада 2020 року, 17 грудня 2020 року, 13 січня 2021 року, 17 лютого 2021 року, 13 березня 2021 року, 13 квітня 2021 року, 14 травня 2021 року, 20 червня 2021 року, 15 липня 2021 року, 14 вересня 2021 року, 17 жовтня 2021 року, 15 листопада 2021 року, 15 грудня 2021 року, 18 січня 2022 року, 19 лютого 2022 року, за кожною з яких позивачем сплачено по 12 622 грн., платіжна інструкція від 15 жовтня 2020 року на суму 12 748,22 грн., а також дублікат чека від 18 травня 2022 року на суму 88 227,78 грн.

Відповідачем в обґрунтування заперечень до матеріалів справи додані копія посвідки на проживання № НОМЕР_2 ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача, копія пасадкового документа на ім`я ОСОБА_7 , копія виписки з банківського рахунка ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_8 суду першої інстанції пояснила, що знає відповідача, він є старшим сином її колеги по роботі. Зазначила, що ОСОБА_3 2018 року переїхала до Іспанії, де працювала та мала гарну зарплатню. ОСОБА_9 давно планувала інвестувати у житло в Україні, щоб здавати його в оренду. Зазначила, що коли святкували 50-річчя ОСОБА_9 , то невістка дякувала за сина, визнавала, що квартира ОСОБА_10 , тому не претендує на неї. А коли було здійснено повну оплату за житло, то ОСОБА_11 подала до суду позов.

Свідок ОСОБА_12 суду першої інстанції пояснила, що її чоловік хрестив молодшого брата відповідача, що вона знає матір відповідача - ОСОБА_9 . Зазначила, що відповідач придбав квартиру. Матір його працює в Іспанії, не може приїжджати, тому оформили житло на ОСОБА_10 . ОСОБА_9 здійснювала платежі, ОСОБА_10 таких доходів не мав. Вони з дружиною жили в квартирі ОСОБА_9 . Перший внесок робили всі разом.

Свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції пояснив, що відповідач є сином його друзів, з якими він має дружні стосунки вже 25 років. Зазначив, що спірну квартиру купувала мати відповідача ОСОБА_9 . ОСОБА_3 , розповідала свідку, що має намір придбати для сина житло, що збирає кошти на квартиру. Квартиру оформила на сина, бо ОСОБА_3 була закордоном.

Свідок ОСОБА_3 суду першої інстанції зазначила, що позивач є її колишньою невісткою, а відповідач - її син. Ще наприкінці 2018 року в неї з`явилася думка щодо придбання квартири, як інвестиції, щоб сплачувати внески та потім здавати її в оренду. З 07.09.2019 сторони зареєстрували шлюб та жили разом в квартирі свідка. Коли ОСОБА_3 приїхала на весілля сина, то вона придбала квартиру. Під час укладення договору позивача не було, були тільки відповідач ОСОБА_1 та його мати.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог місцевий суд вважав, що відповідач не надав належних та допустимих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, відтак не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Твердження відповідача, що спірна квартира придбана за грошові кошти його матері ОСОБА_3 , яка має постійне місце проживання в Іспанії, де працює та має відповідний дохід, та що саме що вона надавала кошти на здійснення платежів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, суд визнав суперечливими, оскільки спочатку він заявляв про його особисте право власності на спірну квартиру, потім змінив правову позицію та наголошував на тому, що квартира фактично належить матері, яка надавала грошові кошти на спірне нерухоме майно. З виписки по рахунку матері відповідача ОСОБА_3 суд не встановив, чи ці кошти знімалися з рахунку останньою, зокрема, для передання коштів відповідачу в борг, чи в дарунок, та чи саме ці кошти були спрямовані на придбання спірної квартири. При цьому, покази свідків щодо придбання квартири за кошти ОСОБА_3 не можуть бути належними та достатніми доказами таких обставин без їх підтвердження іншими письмовими доказами. Крім того, ОСОБА_3 , стверджуючи, що ця квартира придбана за її грошові кошти, жодних вимог щодо спірного нерухомого майна у процесі розгляду справи не заявляла.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідач ОСОБА_1 в ході судового розгляду заперечив презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на спірну квартиру зазначивши, що квартиру придбано за його особисті кошти та кошти його матері.

Надаючи правову оцінку обставинам придбання спірної квартири місцевий суд правомірно вважав, що її придбано у період перебування сторін у шлюбі, а джерелом придбання майна є спільні кошти подружжя.

За обставинами цієї справи 22 червня 2022 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Майнові права на вказану квартиру (як об`єкт будівництва) набуто на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №К1/580 від 09 вересня 2019 року, укладеного ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на те, що майнові права на квартиру набуто через 2 дні після укладення шлюбу між сторонами колегія суддів розцінює критично, адже як встановлюється матеріалами справи, внески за договором сторони сплачували з липня 2019 року по лютий 2022 року, тобто майже всі роки перебування сторін у шлюбу, тому немає підстав вважати, що майнові права на квартиру придбавалися за рахунок особистих збережень відповідача, набутих до шлюбу.

Зазначаючи про те, що квартира придбавалася за кошти ОСОБА_3 , апелянт належних та допустимих доказів на підтвердження цього не надав. Так, за правилами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У зв`язку з цим, покази свідків не можуть бути єдиним та достатнім джерелом доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана саме за кошти матері відповідача, з урахуванням тої обставини, що платіжні документи надані позивачкою беззаперечно підтверджують факт внесення саме нею коштів на оплату спірної кварти.

При цьому наявна в матеріалах справи виписка з банківського рахунку ОСОБА_3 за 2019 рік містить інформацію про зняття готівки та не доводить, що ці кошти використовувалися для придбання спірної квартири, а також сплату платежів за договором у інші роки (до 2022 року) за рахунок саме цих коштів.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України заробітна плата подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності, тому витрати сторін на оплату платежів за квартиру за рахунок, у т.ч. заробітної плати апелянта, не спростовують презумпцію спільності спірного майна.

Доводи апеляційної скарги в частині перебування позивачки на території держави-агресора правового значення не мають та відповідно до СК України не підлягають врахуванню при вирішенні питання про поділ майна подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова