Справа № 345/2265/23
Провадження № 22-ц/4808/1477/25
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Пнівчук О. В.,

Максюти І. О.,

секретар: Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат - Костромін Наталія Романівна на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року, в складі судді Сухарник І. І., ухвалене в місті Калуш Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та відповідачем 21 серпня 2018 року в Республіці Сейшельські Острови було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження № НОМЕР_1 . Від шлюбу мають доньок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що стосунки між подружжям погіршились, що призвело до систематичних непорозумінь, припинення спілкування та спільного проживання.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила розірвати укладений між сторонами шлюб. Неповнолітніх дітей, дочок ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з позивачкою.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 серпня 2018 року у відділі цивільної реєстрації Республіки Сейшельські Острови, № 406, розірвано.

Після розірвання шлюбу дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матір`ю.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 серпня 2025 року поновлено ОСОБА_5 строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення суду.

Заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представникОСОБА_1 адвокат Костромін Н. Р. посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, з метою отримання обов`язкового для цієї категорії справи висновку, оскільки між сторонами існує спір про місце проживання дітей.

Крім того, суд першої інстанції з врахуванням законодавства у сфері міжнародного приватного права та судової практики, під час розгляду позовної заяви про розірвання шлюбу та при винесенні заочного рішення повинен був звернути увагу на те, що сторони на момент розірвання шлюбу проживали за межами території України, а саме в Королівстві Норвегія. Відтак, суд мав звернутися до Верховного Суду, щоб визначити підсудність розгляду справи або справа про розірвання шлюбу мала розглядатися на території країн останнього місця проживання сторін.

Також зазначає, що суд дійшов передчасних висновків про неможливість зберегти родинні зв`язки та не вжив заходів передбачених чинним законодавством з метою примирення подружжя та подальшого збереження родинних зв`язків.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вінтоняка Н. М., який просив скаргу задовольнити, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Бульби В. М., який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони 21 серпня 2018 року зареєстрували шлюб у відділі цивільної реєстрації Республіки Сейшельські Острови, актовий запис № 406 (а.с. 24).

Від даного шлюбу у сторін народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21, 22).

Згідно довідки про склад сім`ї від 10 травня 2023 року № 2181869 позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та неповнолітні діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив права відповідача, оскільки не вжив заходів щодо примирення сторін колегія суддів відхиляє.

Так, статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Отже, суд першої інстанції, враховуючи диспозитивність вказаної норми, відсутність клопотань учасників справи про надання їм строку для примирення та фактичних обставин, які би свідчили про таке примирення, не вбачав підстав цього.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що з моменту звернення позивачкою до суду із позовом про розірвання шлюбу (травень 2023 року), ухвалення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу (серпень 2025 року) до моменту перегляду такого рішення апеляційним судом (листопад 2025 року) у сторін було достатньо часу для примирення, яке так і не відбулося. Ба більше, позивачка у запереченні на заяву про перегляд заочного рішення вказала на те, що шлюб із апелянтом існує лише формально, збереження сім`ї є неможливим, що підтверджує правильність висновків суду першої інстанції у вказаній частині.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін, суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, з метою отримання обов`язкового для цієї категорії справи висновку, оскільки між сторонами існує спір про місце проживання дітей, колегія суддів зазначає наступне.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

В постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) Верховний Суд зазначив, що судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характеру.

Звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 в прохальній частині позову просила також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити на проживанні із нею.

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд в межах вимог позову про розірвання шлюбу залишив проживати дітей з матір`ю, чим констатував місце проживання дітей, не визначаючи його.

Такий висновок суду не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки суд лише констатував, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин діти проживають разом з матір`ю.

Оскільки між сторонами на час ухвалення рішення у цій справі відсутній спір про місце проживання неповнолітніх дітей, то підстав для залучення судом першої інстанції до справи органу опіки і піклування з метою надання висновку про визначення місця проживання дітей, не було.

Вказані обставини апелянт не заперечував та не спростував належними та допустимими доказами, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводу апеляційної скарги про порушення судом правил підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2021 року в справі № 591/4922/21 (провадження № 61-16576св21), від 11 вересня 2024 року в справі № 757/68189/21-ц (провадження № 61-5209св24) зазначив, що одне з найважливіших процесуальних питань, яке має вирішити суд під час відкриття провадження у справі, - це питання про підсудність справи цьому суду і вказане має велике значення, оскільки означає дотримання судами положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, частиною першою статті 8 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Обов`язком суду є забезпечення особі права на звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Вказана норма права з метою захисту права особи на судовий захист повинна тлумачитися і застосовуватися більш широко, а саме фраза про те, що «чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача».

Також вказана норма процесуального права не може застосовуватися без урахування положень частини дев`ятої та десятої статті 28 ЦПК України, згідно з якими позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи); позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем визначається ухвалою Верховного Суду виключно в тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України (ухвали Верховного Суду від 02 травня 2024 року в справі № 499/162/24, від 17 жовтня 2024 року в справі № 990SCCV/104/24, від 14 листопада 2024 року в справі № 730/1281/24, від 20 грудня 2021 року, на яку, зокрема, посилався заявник в касаційній скарзі).

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю (частина перша та друга статті 16 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV).

У частині першій статті 60 Закону № 2709-IV передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Обов`язком суду є забезпечення змагальності цивільного процесу (стаття 12 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що в травні 2023 року громадянка України ОСОБА_2 звернулася до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовом до громадянина Арабської Республіки ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. У позовній заяві ОСОБА_2 указала свою адресу реєстрації: АДРЕСА_1 , а також адресу реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 (а.с. 1).

Реєстрація відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується долученою до матеріалів справи довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Бази Громади Калуської міської територіальної громади, виданою виконавчим комітетом Калуської міської ради 10 травня 2023 року № 2181869 (а.с. 29).

Крім того, відповідачу Державною міграційною службою України було видано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 , строком до 31.03.2031 року (а.с. 19).

Також, колегія суддів зауважує, що Костромін Н. Р. , подаючи до суду процесуальні документи, від імені ОСОБА_8 вказувала адресу проживання останнього по АДРЕСА_1 (а.с. 48, 87, 126).

Відтак, вищенаведений довід скарги щодо порушення юрисдикції у даній справі, колегія суддів відхиляє та звертає увагу на те, що за наявності у особи зареєстрованого місця проживання в Україні, відсутні підстави для тверджень, що особа виїхала за межі України на постійне проживання, що обумовлено визначеною ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» процедурою оформлення документів для виїзду на постійне проживання.

Апеляційний суд не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права щодо підсудності спору, зокрема статті 29 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що обидві сторони (і позивач, і відповідач) постійно проживають за межами України. Відповідного клопотання позивачкою або відповідачем заявлено не було.

Посилання відповідача на те, що сторони проживають у Королівстві Норвегія на постійній основі, не підтверджені відповідними доказами (посвідка чи картка тимчасового захисту, договір оренди житла тощо).

Позивач зазначала, що неодноразово покидала та поверталася на територію України, з травня 2023 року разом із дітьми повернулася в Україну за місцем свого проживання, що не свідчить про її постійне проживання за кордоном і може бути підставою для обмеження її в праві звернутися до суду із позовом про розірвання шлюбу в порядку, передбаченому частиною другою статті 28 ЦПК України.

Решта доводів апеляційної скарги не є суттєвими й не стосуються висновків суду щодо вирішення спору по суті.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костромін Наталія Романівна, - залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2025 року.

Судді В. М. Барков

О. В. Пнівчук

І. О. Максюта