ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 201/6245/25 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , головуючий у суді першої інстанції Куць О.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та вимог заяви

У липні 2025року ОСОБА_2 звернулась в суд з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій виклала вимогу про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу, виданого 26 травня 2025року Соборним районним судом міста Дніпра у справі № 201/6245/25, про стягнення аліментів на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтовувалась тим, що 21 грудня 2016року ОСОБА_1 забрав дитину та вивіз її у невідоме місце, чим фактично припинив можливість спілкування дитини з матір`ю. У зв`язку з відібранням дитини 28 грудня 2016року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини та її відібрання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року у справі № 201/17854/16-ц визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю - ОСОБА_3 , відібрано малолітнього ОСОБА_4 у відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та передано дитину матері - ОСОБА_3 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року рішення суду від 26 жовтня 2018року у справі № 201/17854/16-ц в частині задоволення вказаних вимог ОСОБА_3 залишено без змін. Проте, фактично дане рішення не виконано по теперішній час, дитина була вивезена за межі України всупереч встановленим судом заборонам. ОСОБА_4 перебуває у розшуку та його місцезаходження невідоме.

Вказувала, що Соборним районним судом міста Дніпра 26 травня 2025року видано судовий наказ на користь ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання їх малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подачі заяви - з 21 травня 2025року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Вважала, що вказаний судовий наказ слід визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки підстави для стягнення аліментів на утримання дитини відсутні, ОСОБА_1 фактично викрав дитину у матері та вивіз за межі України всупереч рішенню суду про визначення місця проживання дитини.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Соборного районного суду міста Дніпра від 26 травня 2025 року у справі № 201/6245/25 про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подачі заяви - з 21 травня 2025 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що між сторонами наявний спір щодо утримання сина та місця його проживання, а тому питання про стягнення аліментів слід вирішувати в порядку позовного провадження.

Також, судом першої інстанції зазначено, що звертаючись у травні 2025року до суду з заявою про видачу судового наказу ОСОБА_1 не повідомив суд щодо наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та щодо наявності спору щодо утримання та місця проживання сина, хоча ОСОБА_1 безперечно було відомо про рішення суду у цивільній справі № 201/17854/16-ц та наявність кримінального провадження щодо вивезення дитини батьком за межі України без згоди матері.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

13 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_7 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025 року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування ухвали та відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Незаконність та необґрунтованість ухвали суду заявник пов`язував з тим, що судом першої інстанції невірно застосовано положення статей 173 та 432 ЦПК України, судом не зазначено матеріально-правових або процесуально-правових підстав, які були встановлені судом та є підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Зазначав, що ОСОБА_2 не було доведено та не обґрунтовано передбачених статтею 432 ЦПК України підстав для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Наголошував на тому, що судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами в порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, але з такою заявою ОСОБА_2 до суду не зверталась, хоча посилалась виключно на ті обставини, які передували видачі судового наказу про стягнення аліментів та які вона вважала істотними.

Вважав, що наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю не свідчить про припинення обов`язку ОСОБА_8 утримувати дитину, оскільки фактично дитина проживає з ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу заявник заперечила проти апеляційної скарги, вважала її доводи необґрунтованими, а ухвалу суду першої інстанції законною, заявляла що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

13 жовтня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025року цивільну справу №201/6245/25; 23 жовтня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

13 листопада 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1640год 02 грудня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 29 грудня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31 липня 2017року по справі №201/621/17 (а.с.11-12).

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року у справі № 201/17854/16-ц задоволено частково позовну заяву ОСОБА_9 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, відібрання неповнолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини і відшкодування моральної шкоди. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_9 . Відібрано малолітнього ОСОБА_4 у відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та передано цю дитину матері ОСОБА_9 . Допущено негайне виконання рішення в частині відібрання дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10 на користь матері цієї дитини, позивача ОСОБА_9 в твердій грошовій сумі по 1 500,00грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи стягнення з 28 грудня 2016року. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі по 1 000,00грн з кожного з відповідачів, а всього 3000,00грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовлено (а.с.37-48).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року вищевказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.49-56).

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_9 про відібрання малолітньої дитини та передання дитини матері, про стягнення аліментів на утримання дитини та щодо допуску до негайного виконання рішення суду в частині відібрання дитини та в частині стягнення аліментів за один місяць, скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 про відібрання малолітнього ОСОБА_4 та передання дитини матері ОСОБА_9 відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовлено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_9 залишено без змін. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком залишено без змін (а.с.136-153).

26 травня 2025 року Соборним районним судом міста Дніпра у справі №201/6245/25 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня подачі заяви - з 21 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.24).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що звертаючись з заявою про видачу судового наказу ОСОБА_1 не повідомив суд щодо наявності рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та щодо наявності спору щодо утримання та місця проживання сина.

Суд виснував, що між сторонами наявний спір щодо утримання сина та місця його проживання, а тому питання про стягнення аліментів слід вирішувати в порядку позовного провадження.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

У статті 173 ЦПК України закріплено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Так, відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові від 20 лютого 2019року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18) Верховний Суд вказав, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Задовольняючи заяву про визнання виконавчого документа такими, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами наявний спір щодо утримання сина та місця його проживання, а тому питання про стягнення аліментів слід вирішувати в порядку позовного провадження.

Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки наявність між сторонами спору про утримання сина та місця його проживання не відноситься до підстав, за яких виконавчий документ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Сутність процедури визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Звертаючись до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_2 посилалась на те, що підстави для стягнення з неї аліментів на утримання сина відсутні, оскільки ОСОБА_1 було незаконно вивезено дитину за межі України, фактично викрадено сина всупереч рішенню суду про визначення місця проживання дитини, ухвалою суду дитину оголошено в розшук.

Однак, такі викладені ОСОБА_2 обставини не є підставами для визнання судового наказу, виданого 26 травня 2025 року Соборним районним судом міста Дніпра по справі №201/6245/25, таким, що не підлягає виконанню на підставі статті 432 ЦПК України.

Інших підстав для визнання виконавчого документу такими, що не підлягають виконанню заявником не зазначено.

Проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності колегією суддів не встановлено наявності підстав, передбачених статтею 432 ЦПК України, за яких вищезазначений виконавчий документ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при задоволенні заяви ОСОБА_2 не мотивовано, які саме матеріально-правові та процесуально-правові підстави були встановлені судом та стали підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_2 не довела, що судовий наказ було видано помилково або що її обов`язок як боржника відсутній повністю чи частково.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Посилання ОСОБА_2 на наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, яке набрало законної сили, як на підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки сама по собі наявність такого судового рішення у випадку, якщо дитина фактично з матір`ю не проживає, не звільняє мати від обов`язку утримувати дитину.

Водночас, суд не розглядав аргументу з приводу того, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року яким було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю, відібрано малолітнього ОСОБА_4 у відповідачів та передано цю дитину матері ОСОБА_9 , залишене без зміни постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019року скасоване постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_9 про відібрання малолітньої дитини та передання дитини матері, про стягнення аліментів на утримання дитини та щодо допуску до негайного виконання рішення суду і в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено.

Отже суд першої інстанції не надав детального пояснення своїх міркувань стосовно цього питання і не пояснивши причин такого процесуального підходу фактично залишив без уваги ключові аргументи сторони.

Одночасно обставини щодо проживання дитини разом з батьком на момент видачі судового наказу про стягнення аліментів та на момент звернення до суду з заявою про визнання даного судового наказу таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_2 не спростовувала.

При цьому, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів (частина 5 статті 183 Сімейного кодексу України).

Апеляційний суд зазначає, що першочерговим є врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків. Наявність спору між батьками щодо місця проживання та утримання дитини не звільняє батьків такої дитини від обов`язку матеріально утримувати дитину.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 170 ЦПК України боржник у разі незгоди з судовим наказом про стягнення аліментів на дитину не наділений правом звертатись до суду з заявою про його скасування, однак відповідно до частини 8 статті 170 ЦПК України такий судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього кодексу.

Тобто, законодавством чітко визначено процедуру перегляду виданого судом судового наказу про стягнення аліментів.

Однак, ОСОБА_2 з заявою про перегляд вищезазначеного судового наказу за нововиявленими обставинами до суду не зверталась.

Суд першої інстанції вищевикладених обставин не врахував.

Із урахуванням зазначеного, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилковими.

Тож за наведених умов, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з підстав, на які посилається заявник, не підлягає задоволенню.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального права виходить суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, порушив норми процесуального права, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність ухвали суду, ухвала Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до статті 376 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

На підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 605,60грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 26 вересня 2025року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 201/6245/25 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 605,60грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2025року.

Судді: