Провадження № 2/643/5111/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року Салтівський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря - Полчанінової А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та за зустрічною позовною заяввою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину -

ВСТАНОВИВ

21.07.2025 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просив встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб між якими зареєстровано 10.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №984, із знаходженням неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на самостійному вихованні та утриманні батька - ОСОБА_1 ,без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особою, що самостійно виховує та утримує дитину. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя - відмовити.

В обгрунтування заявлених зустрічних позовних вимог відповідач за основним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що протягом подружнього життя з чоловіком ОСОБА_1 відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини в 2023 році. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються. Донька ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 . Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він. Вона знаходиться на його повному вихованні та утриманні. Вона не в стані займатися вихованням та утриманням доньки ані фізично ані морально, оскільки займається доглядом за своїми батьками похилого віку, які страждають на ряд захворювань та не можуть повністю самостійно себе обслуговувати. Батьки проживають за межами Харківської області, тому вона вимушена виїжджати до них, через що часу на виховання доньки не вистачає. Крім того її доходу не вистачає для утримання дитини, оскільки майже весь дохід витрачається на ліки та догляд за батьками. Тому вона вирішила, що дитині комфортно буде проживати з батьком. Тим більш донька вже більш 2 років проживає разом з батьком, звикла до таких умов проживання та виявляє бажання і в подальшому постійно проживати батьком. Вона вже доросла дівчина та вправі самостійно вибирати з ким вона має бажання проживати. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя не визнає, оскільки між ними не існує домовленості щодо збереження шлюбу задля інтересів дитини. Неповнолітня донька вже звикла, що мама з батьком проживають окремо та звикла до проживання разом з батьком. Вона не має наміру зберігати сім`ю, оскільки вони з чоловіком разом не проживають вже майже три роки, загального господарства не ведуть, спільного бюджету в них немає, кожен живе своїм життям. Вона не виявляє бажання в подальшому перебувати в шлюбі з чоловіком, до якого втратила почуття любові та відданості. Втім, виявляє бажання, щоб їх неповнолітня донька постійно проживала з батьком та знаходилась на його повному вихованні та утриманні, оскільки вона не в стані утримувати та виховувати свою дитину і донька сама не хоче проживати зі нею, а хоче завжди бути з батьком.

Позивач подав заяву про зміну позовних вимог про встановлення режиму окремого проживання подружжя на вимогу про позбавлення батьківських прав в порядку ст. 49 ЦПК України. Просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №984. Від шлюбу народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Шлюбно-сімейні відносини припинено в березні 2023 року. З цього часу проживють. Неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає з ним. Її вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він, дитина знаходиться на його повному вихованні та утриманні. Донька проживає разом з ним більше двох років, звикла вже до умов такого проживання та виявила, як особа, що досягла десятирічного віку, особисте бажання і в подальшому проживати з ним, з батьком. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується, самостійно займається вихованням, навчанням, харчуванням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Для дитини створено усі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку.

Щодо зміни позовних вимог позивач зазначив, що при зверненні з позовом до суду між сторонами існував спір щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя, оскільки вони з дружиною не дійшли згоди щодо розірвання шлюбу та задля інтересів неповнолітньої дитини вирішили зберегти шлюб, але ж проживати один з одним не можуть.

На даний час спір щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя перестав інувати, оскільки сторони вирішили розірвати шлюб та між позивачем та відповідачем виникла домовленість щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Втім, спір про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не вирішений і його вирішення можливо тільки в судовому порядку. Відповідач перестала цікавитися здоров`ям, розвитком та утриманням дитини, тобто повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Тому, він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Позивач за основним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Подав письмові пояснення, в яких підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити, справу розглядати за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`вилася, надала письмові пояснення по справі, в якіх зазначила, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав та не заперечує проти задовелння позову. Зустрічні позовні вимоги підтримує, просить визначити місце проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, оскільки вона не має можливості утримувати доньку.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення, в яких зазначено про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої доньки з батьком, оскільки вона знаходиться на повному вихованні та утриманні батька, у зв`язку з тим, що мати не може утримувати доньку. Проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглядати без участі представника.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає позовну заяву обгрунтованою, а тому задовольняє її з наступних підстав.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10.09.2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №984

Від шлюбу народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (копія додається)

Протягом подружнього життя відносини між сторонами не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Ми почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного.

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач за основним позовом шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено в березні 2023 року. З цього часу сторони проживають окремо, фактично не спілкуємося.

Неповнолітня ОСОБА_6 проживає батьком, позивачем за основним позовом Її вихованням та матеріальним забезпеченням займаюсь виключно ОСОБА_1 .. Вона знаходиться на його повному вихованні та утриманні.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач донька проживає разом зі батьком більше двох років, звикла вже до умов такого проживання та виявила, як особа, що досягла десятирічного віку, особисте бажання і в подальшому проживати з батьком.

ОСОБА_1 повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується, самостійно займається вихованням, навчанням, харчуванням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Для дитини створено усі належні та необхідні умови для повноцінного розвитку та відпочинку.

Всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

На даний час між позивачем та відповідачем досягнуто усної згоди щодо звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Така поведінка відповідача протирічить природі та суті сім`ї в цілому. Відповідач бажає користуватись правами, однак відмовляється нести обов`язки, покладені на неї законом, по відношенню до свого неповнолітньої доньки для належного існування сім`ї.

Тобто, відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків, передбачених Сімейним Кодексом України.

Як поянила в своїх письмових пояснення, доданих до матеріалів справи відповідач за основним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , що вона не має можливості виховувати та утримувати неповнолітню доньку ОСОБА_3 , оскільки займається доглядом за хворими батьками, які проживають за межами м. Харкова та Харківської області на Західній Україні, і вона зовсім не має можливості приїжджати до м. Харкова та приділяти дитині увагу. Її одноразових доходів не вистачає для утримання дитини, оскільки майже весь її дохід витрачається на ліки та догляд за батьками. Тому вона вирішила, що дитині комфортно буде проживати з батьком. Тим більш донька вже більш 2 років проживає разом з батьком, звикла до таких умов проживання та виявляє бажання і в подальшому постійно проживати батьком. Вона вже доросла дівчина та вправі самостійно вибирати з ким вона має бажання проживати. Коли донька чує її голос по телефону, починає нервувати, а на її пропозиції приїхати до неї в гості реагує негативно і не хоче приїжджати, а хоче бути весь час з батьком..

Позивач стверджує, що не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з донькою. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною.

Крім того, факт самостійного виховання батьком ОСОБА_1 доньки ОСОБА_3 та знаходження її на повному самостійному утриманні батька, а також усунення матір`ю дитини ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язкі підтвердила свідок ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області 22.01.2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка надала суду письмові пояснення, що долучені до матеріалів справи, де засвідчила наступне: "Я познайомилась з родиною ОСОБА_8 та ОСОБА_9 десь на початку 2021 року на весіллі наших спільних знайомих. В нас склалася дружня обстановка та ми продовжили своє спілкування. Більш я спілкувалася з ОСОБА_9 , оскільки в нас спільні інтереси. Родина була дуже дружною, але на початку бойових дій в Україні вони почали сваритися, зовсім перестали розуміти один одного. ОСОБА_9 часто телефонував мені за жіночою порадою. Через їх сварки дуже страждала їх неповнолітня донька ОСОБА_10 . Згодом, ОСОБА_9 зателефонував мені і сказав, що вони з ОСОБА_11 розсварилися зовсім, він переїхав за адресою: АДРЕСА_2 разом із донькою, оскільки ОСОБА_10 не захотіла залишатися з матір`ю. Це було на початку 2023 року. ОСОБА_12 виїхала за межі м. Харкова на Західну Україну, де проживають її батьки. Вона практично перестала спілкуватися з ОСОБА_9 та донькою. Мені відомо, що вона займається доглядом за батьками і не виїжджає від них. ОСОБА_1 проживає з донькою за вказаною адресою. Він постійно займається дитиною, контролює її навчання, лікує, відповідять до поліклініки дитячої, купує їй речі, робить з нею домашні завдання, повністю утримує доньку. Мати дитини каже, що не може виховувати та утримувати дитину. Я часто буваю вдома у ОСОБА_9 . Для дитини є всі зручності, є письмовий стіл, планшет, телефон, є всі приналежності для творчого, духовного розвитку дитини. ОСОБА_10 звикла проживати з батьком і коли при мені їй телефонувала мама, вона дуже нервувала та плакала."

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років.

Так, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкомусередовищі, що не є неблагодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

В статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтями 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Позивач забезпечує доньку самостійно, надає їй необхідного утримання, медичного лікування, оздоровлення, виховання, навчання, розвитку тощо. Проживає з донькою за адресою: АДРЕСА_2 , де є всі зручності та облаштована кімната для дитини, її стандартного розвитку та виховання, яку орендує, куди переїхав з донькою, де є всі зручності та облаштована кімната для дитини, її стандартного розвитку та виховання.

Відповідач, з моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем, перестала цікавитися донькою, практично не спілкується з позивачем та донькою, при цьому каже, що в неї зараз дуже багато справ, вона зайнята своїми турботами, та їй не вистачає часу приділяти увагу доньці.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з донькою та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення основного позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову щодо визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_1 , як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 10,13,81, 206, 263-265, 280, 286, 287, 353 ЦПК України, ст.ст. 141, 153, 157, 159, 160, 161, 164-166 СК України, ст. ст. 29, 31 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН «Про права дитини», суд -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 28.10.2010р. Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Кравченка про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину - задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_5 , виданий 25.05.2010 ТУМ-2 Шевченківського РУ ГУМВС України в місті Києві РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 , як особою, що самостійно виховує та утримує дитину.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повний текст рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.