Єдиний унікальний номер судової справи: 484/1299/25
Провадження №22-ц/812/1977/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

01 грудня 2025 року м. Миколаїв справа № 484/1299/25

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,

за участі: представника позивача Бєлоущенка А.Ж.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бєлоущенком Андрієм Жоржовичем, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Шикері І.А., в приміщенні цього ж суду в м.Первомайську, за позовом ОСОБА_1 до Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади Первомайського району Миколаївської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання право власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом,

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Бєлоущенка А.Ж., звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:037:002, площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку з кадастровим номером :02:037:0003, площею 0,1550 га, надану для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за цією ж адресою.

Вказане нерухоме майно належало померлому, на підставі договору дарування від 12 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Другої первомайської держаної нотаріальної контори Мовчаном С.В. Проте за життя померлий ОСОБА_4 не здійснив державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в КП «Первомайське МБТІ».

Позивач вказував, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 була його дружина ОСОБА_5 (мати позивача), яка з ним була зареєстрована та проживала за однією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. За життя вона не переоформила свої спадкові права.

Позивач вважав, що він є єдиним спадкоємцем четвертої черги майна померлого вітчима та своєї матері, оскільки в період з 2005 року по 2013 рік разом з вітчимом проживав без реєстрації.

20 лютого 2025 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало ОСОБА_4 , у зв`язку з ненаданням позивачем документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Крім того, ОСОБА_1 не підтверджено факту, що він є спадкоємцем 4-ї черги.

В свою чергу позивач наголошував, що з 2005 року по 2013 рік він проживав з ОСОБА_4 без реєстрації, а тому вважав себе єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з чим й звернувся до суду із даним позовом.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:037:002, площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку з кадастровим номером :02:037:0003, площею 0,1550 га, надану для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за цією ж адресою в порядку спадкування після смерті вітчима ОСОБА_4 .

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 липня 2025 року до участі у справі, у якості співвідповідачів, були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідач Синюхино-Брідська об`єднана територіальна громада Первомайського району Миколаївської області подала заяву про визнання позову.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, за місцем проживання спадкодавця по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначав, що поза увагою суду залишилось те, що спадкоємцем після смерті вітчима ОСОБА_4 , стала мати позивача та дружина померлого ОСОБА_5 , яка проживала та була зареєстрована разом з померлим ОСОБА_4 з 13 квітня 2001 року, що підтверджується копією будинкової книги. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла та за життя не встигла переоформити спадкові права, тому позивач, як єдиний спадкоємиць 1 та 4 черги, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_4 .

Крім того, звертав увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що відповідач - Синюхино-Брідська об`єднана територіальна громада Первомайського району Миколаївської області - визнав позов та обставини, викладенні в позові в повному обсязі, що підтверджується заявами про визнання позову, які містяться в матеріалах справи.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Синюхин Брід Первомайського району Миколаївської області помер ОСОБА_4 (а.с.10).

За життя ОСОБА_4 заповіту чи спадкового договору не складав.

12 грудня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,25 га, відповідно до Державного акту на право власності на землю, виданого виконкомом Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району 12 грудня 2000 року, зареєстрованого за № 718 та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,155 га, що знаходиться на території Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району, яка належить дарувателю, на підставі Державного акту на право власності на землю, виданого виконкомом Синюхинобрідської сільської ради Первомайського району 12 грудня 2000 року, зареєстрованого за № 718.

Вказаний договір підлягав реєстрації в Первомайському МБТІ.

Договір дарування було посвідчено 12 грудня 2000 року державним нотаріусом Другої первомайської державної нотаріальної контори Мовчаном С.В., зареєстровано в реєстрі за №2554 (а.с.14).

Судом установлено, що за життя ОСОБА_4 набув права власності на вказане спірне спадкове майно, проте не здійснив державної реєстрації житлового будинку за вказаною адресою на своє ім`я, як і не здійснив державної реєстрації земельних ділянок, що розташовані за цією ж адресою. Нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.16, 26-52).

З 11 листопада 1992 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.13).

Дружина спадкодавця, ОСОБА_5 є матір`ю позивача, яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 18 травня 1989 року змінила прізвище на ОСОБА_8 (а.с.9, 12).

Згідно домової книги з 13 квітня 2001 року подружжя ОСОБА_9 проживавали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.60-64).

Отже, після смерті ОСОБА_4 в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України спадщину прийняла дружина померлого та мати позивача - ОСОБА_5 , яка проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. За життя вона спадщину не переоформила.

04 січня 2025 року позивач, як спадкоємець 4-ї черги, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті його вітчима ОСОБА_4 .

Постановою завідувача Другої первомайської державної нотаріальної контори Грушанської І. від 20 лютого 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що ним не було надано документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно спадкодавця. Крім того, ОСОБА_1 не підтверджено факту, що він є спадкоємцем 4-ї черги (а.с.17, 77-118).

Позивачем надано довідку виконавчого комітету Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 04 лютого 2025 року № 58, за змістом якої разом із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 проживав без реєстрації його пасинок ОСОБА_1 з 2005 року по 2013 рік (а.с.18).

За даними паспорта громадянина України судом установлено, що ОСОБА_1 з 28 січня 2011 року до 18 березня 2016 року був зареєстрований по АДРЕСА_2 . Згідно даних будинкової книги, з 28 січня 2011 року позивач знятий з реєстрації по АДРЕСА_1 (а.с.64) та зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.79 зворот).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.

Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті вітчима ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інших позовних вимог не пред`явлено.

В обґрунтування позову ОСОБА_10 наголошував, що він прийняв спадщину, оскільки з 2005 року по 2013 рік проживав разом з ОСОБА_4 без реєстрації.

Матеріалами справи встановлено, що 04 січня 2025 року позивач, як спадкоємець 4-ї черги, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті його вітчима ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено проживання позивача зі спадкодавцем вітчимом ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до приписів статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Як встановлено спадщину після смерті ОСОБА_4 в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла дружина померлого та мати позивача - ОСОБА_5 , яка у першу чергу мала право на спадкування за законом.

Тому, за обставин даної справи, за наявності спадкоємниці першої черги, яка прийняла спадщину, позивач, який вважає себе спадкоємцем за законом четвертої черги право на спадкування після смерті ОСОБА_4 не одержує.

За такого доведеність факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини не має правового значення.

З огляду на наведене в цілому правильним є висновок суду міськрайонного суду про відмову в задоволенні позову, однак з інших мотивів, ніж зазначив суд першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач Синюхино-Брідської об`єднаної територіальна громада Первомайського району Миколаївської області визнав позов, а суд першої інстанції безпідставно не врахував заяву відповідача про визнання позову, не заслуговують на увагу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні, що правильно констатував суд першої інстанції.

Згідно приписів частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За такого, з огляду на позовні вимоги, саме по собі посилання представника позивача на проживання ОСОБА_1 з матір`ю ОСОБА_5 з 2005 року по 2023 рік колегія суддів відхиляє, оскільки не є підставою для задоволення поданого позову.

Згідно пункту 4 частини першої, частин другої та четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у позові з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бєлоущенком Андрієм Жоржовичем, задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 02 грудня 2025 року.