Справа № 720/1498/25
Провадження № 2/720/1012/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Савка К.Р.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач є батьком їх малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач як батько дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків та ухиляється від виховання та утримання дитини. Просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини та стягнути з нього аліменти на дитину в розмірі 1/4 частки від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, подавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що з травня 2022 року проживає окремо від позивачки. Він спілкувався із дитиною по мобільному телефону, але з часом позивачка заблокувала його. Дитина залишилась проживати разом із позивачкою. З початком війни йому повідомили, що вони виїхали за кордон. Дитина є інвалідом дитинства, він систематично допомагає дитині та перераховує кошти на банківську картку, яку йому надала позивачка. Воєнний стан в державі та значна відстань між ними не дозволяє бачити дитину частіше, останній раз бачив дитину рік назад, коли позивачка приїжджала в м. Чернівці, тоді хотів забирати дитину до себе на один день, однак позивачка не відповідача на телефон наступного дня. Також, позивачка приїжджала із дитиною до нього у м. Львів, коли він там працював. Не бажає втратити правовий зв`язок із дитиною, тому просив відмовити в позові в частині позбавлення його батьківських прав. В частині стягнення з нього аліментів на дитину позов визнав.

Представник органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому просив ухвали рішення, яке найбільше відповідатиме інтересам дитини.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши правові позиції сторін та обставини, на які сторони посилаються учасники судового розгляду як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачкою в АДРЕСА_1 . В свою чергу, відповідач проживає в с. Рингач Чернівецького району Чернівецької області.

Малолітній ОСОБА_4 є інвалідом дитинства, у звязку із чим систематично оглядається сімейним лікарем. Також, дитина відвідує Дубровицький заклад дошкільної освіти № 1 «Теремок».

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області за № 07-1225 від 18 серпня 2025 року відповідача доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на думку органу опіки та піклування відповідає інтересам дитини.

Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Позивачка зазначила, що дитина народилася інвалідом з вини відповідача, який до їхніх сімейних відносин зловживав наркотичними та алкогольними засобами. Як докази, які підтверджують той факт, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини зазначила довідку про склад її теперішньої сім`ї, характеристику дитини з Дубровицького закладу дошкільної освіти № 1 «Теремок» за № 3 від 07 січня 2025 року та довідку Дубровицької лікарської амбулаторії за № 9 від 07 січня 2025 року, з яких слідує, що дитину до вказаних закладів приводить її мати, біологічний батько дитини за час спостереження за дитиною не з`являвся.

В той же час, позивачка не надала суду доказів того, що дитина народилася інвалідом внаслідок зловживання відповідачем наркотичними та алкогольними засобами. Більш, того з наданих останнім довідок слідує, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Відповідач надав суду банківські квитанції про надіслання позивачці коштів на утримання дитини. І хоча в заяві її представника до суду, остання не визнала факту отримання таких коштів, належних та допустимих доказів на спростування вказаного факту вона суду не надала.

Відповідач виховував та доглядав за дитиною до 2022 року, він знає, що дитина хворіє та надавав їй матеріальну допомогу, систематично спілкувався по мобільному телефону із дитиною та цікавився її життям, не бажає бути позбавленим батьківських прав, що свідчить про його інтерес до власної дитини із якою бажає підтримувати зв`язок.

Останній заявив, що бажає бути ближче до своєї дитини, однак через воєнний стан та значну відстань між місцями їх проживання, а також створення позивачкою іншою сім`ї та перешкоджання у спілкуванні із дитиною, не може цього зробити.

Тож, суд приймає до уваги дані пояснення відповідача, які із урахуванням воєнного стану в Україні, ускладнює процес спілкування із дитиною, яка проживає на значній відстані від нього, та участь у її вихованні.

Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання позивача на факти умисного злісного неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Навпаки, відповідач матеріально допомагав своїй дитині, заявив, що любить її та не бажає бути позбавленим батьківських прав, не дивлячись на хворобу дитини.

Приймаючи до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утримання дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за безпідставністю.

Тим самим, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області за № 07-1225 від 18 серпня 2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позиція органу опіки є поспішною, помилковою та такою, що не відповідає інтересам дитини.

Так, обставини зазначені у висновку органу опіки та піклування, які стали підставою для його прийняття, як те, що відповідач не піклувався про фізичний та духовний розвиток своєї дитини були спростовані дослідженими судом доказами.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Зважаючи, що в ході судового розгляду відповідач висловив думку, що дійсно він в силу певних об`єктивних обставин, які склалися, недостатньо приймає участь у вихованні своєї дитини, то суд приходить до висновку, що його необхідно попередити про зміну ставлення щодо виховання дитини.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину суд виходить з наступного.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України враховує матеріальне становище та стан здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатного віку, наявність у нього рухомого та нерухомого майна та інші обставини, що мають істотне значення.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Приймаючи до уваги, що дитина проживає разом із позивачкою та відповідач як батько також зобов`язаний приймати участь в утриманні своєї малолітньої дитини нарівні із матір`ю, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на утримання своєї дитини в розмірі в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд, визначаючи час з якого слід присудити аліменти на дитину, приймає до уваги, що позовна заява подана до суду 12 червня 2025 року, а відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути суму судового збору на позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.

На підставі Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 8, 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 141, 157, 164, 166, 171, 181-184 СК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2025 року до повноліття дитини.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Попередити ОСОБА_1 про зміну ставлення щодо виховання свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.