ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 569/6638/24

провадження № 61-3397св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року під головуванням судді Левчука О. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, Служба у справах дітей Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним.

Позов обґрунтовував тим, що між ним та відповідачкою 23 листопада 2003 року був укладений шлюб, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2024 року розірвано. У шлюбі в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року № 569/5703/24 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на його користь на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Зазначив також про те, що ще до розірвання шлюбу він із сином став проживати окремо від відповідача, самостійно займається його вихованням, навчанням, забезпечує йому комфортні умови для всебічного розвитку. Відповідач ОСОБА_2 періодично надає кошти на утримання сина та спілкується з ним. Він разом із сином проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що оскільки син проживає з ним, він піклується про нього, бере участь у його розвитку, вихованні, матеріальному забезпеченні, а тому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 30 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, відмовив у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні правові та фактичні підстави для задоволення вимог позивача, оскільки на момент пред`явлення позову до суду та в ході судового розгляду справи встановлено відсутність спірних правовідносин з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком чи матір`ю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Штогрін В. С., надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення повністю та ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21, від 27 листопада 2024 року у справі № 127/9377/21, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме: недослідження зібраних у справі доказів, встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив виключно з власного переконання про відсутність спору між сторонами та, відповідно, права, яке підлягає судовому захисту.

Апеляційним судом не було наведено взагалі мотивів неприйняття висновку органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, було лише зазначено про те, що висновок не має наперед визначеної обов`язковості для суду та носить виключно рекомендаційний характер.

Заявник у касаційній скарзі також звертає увагу на те, що Верховний Суд вже робив висновки в аналогічних справах, в яких вказував на те, що відсутність заперечень одного з батьків щодо проживання дитини на момент пред`явлення позову не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у такій справі.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Рівненського міського суду Рівненської області.

05 травня 2025 року цивільна справа № 569/6638/24 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1827.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем розірвано.

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року № 569/5703/24 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

З характеристики участі батьків учня 2-Г класу Рівненського ліцею № 22 Рівненської міської ради ОСОБА_3 вбачається, що його батько цікавиться шкільним життям дитини, бере в ньому активну участь. Забезпечує відвідування дитиною навчальних екскурсій, виховних заходів. Регулярно відвідує батьківські збори, забезпечує високий рівень навчання дитини. Щоденно сина до школи приводить і забирає виключно батько. Об`єктивні дані про роль мами - ОСОБА_2 в шкільному житті дитини відсутні.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 3 від 10 січня 2024 року та довідки Бармаківського старостинського округу Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 8 від 10 січня 2024 року підтверджено, що позивач із сином проживають без реєстрації у АДРЕСА_1 .

З довідки поліклініки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Рівненській області» б/н від 02 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2020 року часто хворів застудними захворюваннями з видачою та без видачі лікарняних листків непрацездатності ОСОБА_1 .

Довідкою про доходи позивача № 1 від 19 січня 2024 року, виданою Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Рівненській області», встановлено, що загальна сума доходу за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року складала 42 985, 42 грн.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 25 червня 2024 року № 1162/01-17/24, малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 . В будинку створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Мати дитини - ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною, лише спілкується з ним періодично. Крім того, мати дитини не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 з батьком.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У висновку, який був наданий органом опіки та піклування Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 25 червня 2024 року № 1162/01-17/24 вказано, що мати ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною, лише спілкується з ним періодично. Крім того, мати дитини не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком.

У судовому засіданні у присутності батька ОСОБА_1 було заслухано думку дитини - ОСОБА_3 , який пояснив, що він проживає разом із батьком, а його мати мешкає у м. Рівне, на вихідних спілкується з нею. Зазначив, що бажав б жити разом з обома батьками.

Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання сина разом із позивачем.

Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 189/1176/24.

Доводи заявника про те, що апеляційним судом не було наведено мотивів не прийняття висновку органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради від 25 червня 2024 рокуне заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Відтак доводи касаційної скарги заявника про те, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів не прийняття висновку Органу опіки та піклування не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку забраним у справі доказам у їх сукупності дійшов висновку, що він не має наперед визначеної обов`язковості для суду та критично оцінюється, як будь-який інший доказ.

При цьому Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21, від 27 листопада 2024 року у справі № 127/9377/21, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, відхиляються колегією суддів, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених фактичних обставин, не суперечать висновками, викладеним у вказаних постановах.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Водночас відмова в позові у розглядуваній справі не позбавляє ОСОБА_1 права звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому батьки не дійдуть згоди щодо місця проживання малолітнього сина, а із досягненням чотирнадцятирічного віку ОСОБА_3 вправі самостійно обрати собі місце проживання будь з ким із батьків.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої та апеляційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров