Провадження № 2/344/3910/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( заочне)

17 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту майна,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Михайлюк А.Р. звернулася до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до відповідача, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить: зняти арешт з нерухомого майна що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , припинивши обтяження - реєстраційний номер обтяження №1881174 від 14.04.2005 р., яке видане на підставі постанови серія та номер АМ 920306 від 05.04.2005 року, видавник: ДВС в м. Івано-Франківську, ДВ ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначено, що 18.11.2005 вироком Івано-Франківського міського суду ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, в розмірі 1292 грн. та накладено штраф в розмірі 600 грн.

У зв`язку з цією справою, було накладено арешт на квартиру за адресою по АДРЕСА_1 , на підставі постанови серія та номер АМ 920306 від 05.04.2005 року, видавник: ДВС в м. Івано-Франківську, ДВ ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження №1881174 від 14.04.2005 р.

Про арешт майна ОСОБА_1 дізналася у листопаді 2021 року, і одразу звернулася у відділ державної виконавчої служби у м. Івано- Франківську, звідки отримала відповідь, що у виконавчій службі відсутня інформація про підстави накладення обтяження №41620414 від 14.04.2005.

03 лютого 2022 року, ОСОБА_1 , звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із клопотанням про скасування заходу забезпечення позову - арешту нерухомого майна, в якій просила на підставі ст. 158 ЦІК України скасувати заходи забезпечення позову - арешту нерухомого майна (житла) по АДРЕСА_1 .

Однак, заява була повернута ухвалою від 09.02.2022 у справі №344/1680/22 заявнику, через те, що скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, а отже згідно ч. 6, ст. 126 КПК України 1960 року, визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Адвокатом Михайлюк А. Р., 27.01.2025 повторно направлено заяву про зняття арешту з нерухомого майна до Івано-Франківського відділу ДВС в Івано- Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно відповіді на адвокатський запит за підписом начальника Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції І. Француза, від 08.04.2025 у зв`язку з відсутністю виконавчих проваджень у реєстрах за 2005 рік, відділ не може зняти арешт, який був накладений за постановою ДВС м. Івано-Франківська, серії АМ №920306 від 21.04.2005р. Разом з цим зазначено, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

09.04.2025 адвокатом мною направлена заява про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , а саме, квартири (1/3 частина) по АДРЕСА_1 до Слідчого управлінням Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області 30.04.2025.

10 червня 2025 року отримано відповідь, що клопотання від 09.04.2025 про зняття арешту з майна подане в інтересах ОСОБА_5 14.04.2025 (супровідний лист № 41721-2025) скеровано для розгляду та прийняття рішення до Івано-Франківського районного управління поліції (далі - РУП) ГУНП в Івано- Франківській області.

12 червня 2025 року, отримано лист від слідчого відділу Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Івано- Франківській області про те, що скасувати арешт не представляється можливим, оскільки вказана кримінальна справа у 2005 році направлена до суду. Відповідно до вироку Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2005 року ОСОБА_6 визнано винною та призначено їй покарання 600 гривень штрафу.

Таким чином, ОСОБА_1 , не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку.

З цього часу минув великий часовий термін понад 19 календарних років, при цьому ні судом не було вирішено питання про скасування арешту майна, що належить ОСОБА_1 , ні Івано-Франківським відділом ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ні Івано-Франківським районним управлінням поліції (далі - РУП) ГУНП в Івано- Франківській області що у сукупності перешкоджає ОСОБА_1 . У користуванні даним майном.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 18.06.2025 справу передано судді Кіндратишин Л.Р.

23.06.2025 ухвалою суду позов залишено без руху, надано термін для усунення недоліків.

21.07.2025- провадження у справі відкрито.

01.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Михайлюк А.Р. у вступному слові позовні вимоги підтримала з підстав та мотивів, що викладені письмово.

Представник відповідача повторно не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку наступного висновку :

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №431244984, від 13.06.2025, ОСОБА_7 є власником 1/3 квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер :б/н, виданого 07.10.1999, видавник Госпрозрахункова група з приватизації державного житлового фонду.

Разом з тим, наявні відомості про обтяження. А саме номер запису обтяження 14.04.2025 15:10:42, державний реєстратор Пітеляк Христина Михайлівна, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. Документи, подані для державної реєстрації : Постанова, серія та номер АМ:920306, виданий 05.04.2005, видавник ДВС м. Івано-Франківська, ДВ Гнатюк В.Я., підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер :57778381, від 21.04.2021 15:59:05 ОСОБА_8 , виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради; вид обтяження : арешт нерухомого майна; відомості про суб`єктів : особа, майно/права якої обтяжуються ОСОБА_6 . Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення : Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження :1881174, 14.04.005, опис предмета обтяження все майно, додаткові відомості про обтяження : зб -124 ( а.с. 12)

Відповідно до відповіді Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області від 08.04.2025 за №В-16/45330, що надана адвокату Михайлюк А.Р. щодо зняття арешту з майна, повідомлено, що згідно з даними АСВП на примусовому виконанні у відділі ДВС не перебувають виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_5 . Реєстр ЄДР «ВП-Виконавець» почав діяти з 2006 року, а відповідно до порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить три роки. Відтак, у зв`язку з відсутністю виконавчих проваджень у реєстрах 2005 рік, відділ не може зняти арешт, яки був накладений постановою ДВС у м. Івано-Франківськ, серія АМ номер 920306, від 21.04.2005. Схожа відповідь також надана 03.11.2021, 07.11.2025 Відділом ДВС у м. Івано-Франківську ( а.с. 11,19).

Згідно із відповіддю Івано-Франківського міського суду від 26.11.2021 за №01-42/982/2021, ОСОБА_9 повідомлено, що в провадженні суду перебувала кримінальна справа №1-1075/2005 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України ( справа №1-1075/25). 18.11.2025 винесено вирок, ОСОБА_6 визнано винною та призначено покарання штраф -800 грн. задоволено цивільний позов ОСОБА_4 , стягнуто з ОСОБА_6 в його користь 1 292 грн. матеріальної шкоди. Виконавчі листи про стягнення штрафу та матеріальної шкоди надіслані 08.12.2005 на адресу ВДВС ( а.с. 20).

Вказане також підтверджується вироком Івано-Франківського міського суду від 18.11.2005 у справі №1-1075/2005. Разом з тим, з вироку суду вбачається, що злочин мав місце 25.10.2025 ( а.с. 21), тоді як обтяження на майно ОСОБА_3 накладені ще задовго до вказаної події, а саме 14.04.2025.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.02.2022 у справі №344/1680/22, клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову повернуто, так як такий арешт не було накладено у порядку цивільного судочинства. Зокрема з ухвали суду вбачається, що мало місце звернення з таким клопотанням за обґрунтуванням того, 18.11.2025 за вироком суду ОСОБА_3 визнано винною ( а.с. 13).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 №364/3657 (зі змінами).

Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктом 1, абзацом першим пункту 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»:

-державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно покладена на державних реєстраторів, як спеціальних суб`єктів. Державний реєстратор у відповідності до ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

За роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Так, згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК від 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК від 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до КПК в редакції від 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Більше того, у п.8 ч.1 ст. 324 КПК в редакції від 1960 року зазначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема вирішення питання щодо майна, описаним для забезпечення цивільного позову.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 викладено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, Верховного Суду, викладений у постанові від 29.06.2023 у справі №208/9810/21).

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21 зазначено, що: «У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Центрального ВДВС у м. Черкаси, який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв».

Частиною 1статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням,винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також,крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти)боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення,а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що у разі закінчення виконавчого провадження накладений в ньому арешт підлягає до зняття.

Однак, як зазначено в правових висновках постанови ВП ВС від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній на даний момент редакції). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній раніше. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження».

У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.

Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження»; частина п`ята статті 59 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п.78 постанови від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 вказала, що нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01.11.2022) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, зазначив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Будь-яких доказів, на момент розгляду, що на позивача як на боржника було накладено вказаний арешт, суду не надано.

Разом з тим, згідно із відповіддю Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.10.2025 наданій на запит адвоката, повідомлено, що згідно реєстраційних форм обліку справ суду за період з 01.01.2025 по 28.10.2025, у яких би відповідачкою чи обвинуваченою була ОСОБА_10 за результатами розгляду яких суд надсилав виконавчі листи до ДВС, крім справи 1-1075/2005, в провадженні суду не було.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підставами позову стороною позивача зазначено наявність кримінальної справи у межах якої накладено арешт 14.04.2024 ( постанова ДВС 05.04.2006) на майно ОСОБА_3 , що не знайшло свого підтвердження, оскільки сама подія злочину мала місце 25.10.2025, тобто після накладення арешту, а саме через п`ять місяців; виконавчі листи з приводу задоволення цивільного позову за наслідком ухвалення вироку, були надіслані судом на виконання ще пізніше, а саме 08.12.2005. Тобто самої події злочину ще не існувало на момент накладення арешту на майно позивача. Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 223, 258, 263-265, 268, 280-288 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту майна відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса : вул. Галицька, 45, м. Івано-Франківськ.

Повне рішення 27.11.2025.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.