Справа № 706/1521/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року Христинівський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді Орендарчука М.П., за участю секретаря Пізняк Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Христинівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Христинівського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та просила суд:

визнати договір дарування земельної ділянки, посвідчений 24.02.2022 року нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л.О., зареєстрований в реєстрі за №208 та у Державному реєстрі речового права на нерухоме майно 24.01.2022 о 15:04:22 індексний номер рішення №63018990, недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач на підставі договору дарування №208 від 24.02.2022 року, індексний номер рішення №63018990 передала в дар відповідачу земельну ділянку площею 2,5801 га, кадастровий номер :02:002:0017 яка розташована в адміністративних межах Орадівської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

Позивач вказує, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та її безпомічного стану, оскільки вона, постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та утримання, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилась, надали до суду заяву в якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач позов визнала та не заперечувала проти його задоволення.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договори дарування недійсними з тих підстав, що дані правочини є недійсними так як вона помилилася щодо їх правової природи і насправді хотіла скласти договір довічного утримання, крім того вони були укладені нею під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та її безпомічного стану, в зв`язку з чим зазначає, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Частиною першою 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. В пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до матеріалів справи та договору дарування від 24.01.2022 року за №208 посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л.О., позивачка подарувала відповідачу земельну ділянку площею 2,5801 га, кадастровий номер :02:002:0017, яка розташована в адміністративних межах Орадівської сільської ради Христинівського району Черкаської області, вищевказаний правочин зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно індексний номер рішення №63018990.

Судом встановлено, що позивачка є людиною похилого віку (на час вчинення спірних правочинів їй виповнилося 68 років), за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування зважаючи на позицію відповідача з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки, укладаючи договори дарування, вона неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була та має істотне значення, а отже, враховуючи те, що позивачка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому під час укладення оспорюваних договору дарування волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Отже, оспорюваний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України є недійсним.

Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61- 45189св18).

Частиною першою статті 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем в ході судового розгляду, надано достатні підтвердження, що ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність підстав для задоволення позову та визнання вказаних правочинів недійсними.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; статтями 15, 16, 203, 215, 229, 717 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 82, 89, 128, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,- УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 24.01.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Волошенюк Л.О., зареєстрований в реєстрі за №208 та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.01.2022 15:04:22, індексний номер рішення № 63018990, недійсним.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення рішення апеляційної скарги.

Рішення складено 03.12.2025.

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Михайло ОРЕНДАРЧУК