КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5010/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

за участі в судовому засіданні:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа»

про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку,

стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2025 року до Київського районного суду міста Одеси, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди, в якій позивачка просить суд:

- стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 03.12.2022 року по 15.07.2025 року в розмірі 60 668,46 грн.;

- стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 16.07.2025 - по дату ухвалення рішення суду (із розрахунку 1089,64 гривень за кожен день затримки), що складає станом на дату подання позову 17 434,24 грн.;

- стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн.;

- стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору 1211, 20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову позивачка - ОСОБА_1 посилається на те, що вона відповідно до наказу №4-к від 02.12.2022 була прийнята на посаду бухгалтера з 03 грудня 2022 року до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа».

30 червня 2025 року вона подала заяву про звільнення з посади з 15.07.2025 з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 2022 по 2025 роки в повному обсязі.

Наказом відповідача №9-к від 10.07.2025 року, її - ОСОБА_1 було звільнено з посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 15.07.2025 року.

Як вказує позивачка, в день звільнення - 15.07.2025 року їй - ОСОБА_1 було виплачено лише заробітну плату за відпрацьовані дні липня. Однак, компенсацію за невикористану відпустку виплачено не було, прострочення з виплати яких станом на день подання позову становить 16 календарних днів.

Отже, позивачка вказує, що відповідач не провів повний розрахунок з працівником в день його звільнення. Згідно письмової резолюції на заяві про звільнення невиплата компенсації пояснюється керівником відповідача про нібито надання «оплачуваних канікул» в кількості 24 дні на рік. Однак, як зазначає позивачка, зазначена інформація не відповідає дійсності, не підтверджується документально та спростовується такими доказами: - табелями обліку робочого часу за період з грудня 2022 року по червень 2025 року, розрахунковими листами за період з грудня 2022 року по червень 2025 року, наказами про виконання обов`язків бухгалтера за проектами з жовтня 2024 року по травень 2025 року.

За наслідком чого, позивачка вказує, що вона працювала з грудня 2022 року по липень 2025 року без відпусток та без «оплачуваних канікул» тривалістю по 24 дні на рік. Крім того, зазначає, що на підприємстві не складалися та не затверджувалися графіки відпусток працівників, заяви про надання відпусток керівництвом не приймалися та лише при звільненні з підприємства всім працівникам виплачувалася компенсація невикористаної відпустки згідно чинного законодавства.

Позивачка в обґрунтування позову зазначає, що відповідач не виплатив їй грошову компенсацію невикористаної щорічної відпустки за 64 дні за період з 03.12.2022 по 15.07.2025, що складає сумарно за 2 періоди роботи - 60 668,46 грн.

Також позивачка стверджує, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки проведеного розрахунку, посилаючись на статтю 117 КЗпП, якою передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

За наслідком чого, позивачка вважає, що відповідачем грубо та безпідставно порушені її трудові права; відмова відповідача виплатити компенсацію невикористаної відпустки лише позивачці є дискримінаційною; з урахуванням життєвих обставини позивачки (переїзд до іншого міста) вона обґрунтовано розраховувала на отримання належної їй до виплати суми коштів; проявлена несправедливість щодо неї з боку відповідача до теперішнього часу викликає у позивачки психологічну напругу; позивачка вимушена звертатися за юридичною допомогою та до суду для відновлення своїх прав. Всі ці обставини, на думку позивачки, також свідчать про заподіяння відповідачем їй ще моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 15 000 грн.

Вищевказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою суду від 06.08.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

08.08.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано до суду заяву про усунення недоліків.

Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 06.08.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.

Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.08.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі на 16.09.2025 року о 12 годин 00 хвилин.

Даною ухвалою суду визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Розяснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами у справі (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

16.09.2025 року до суду надійшла заява від представника відповідача про відкладення судового засідання призначеного на 16.09.2025 року, що свідчить про обізнаність сторони відповідача про наявне судове провадження.

Суд також зазначає, що частиною 6 статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Судом встановлено що у відповідача Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» наявний зареєстрований електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі , за наслідком чого судом здійснювалось сповіщення останнього в електронній формі за допомогою вказаної електронної системи.

У відповідності до довідок про доставку електронного документа наявних в матеріалах справи вбачається, що до електронного кабінету Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» доставлено копію ухвали судді про відкриття провадження у справі від 13.08.2025 року, з прикріпленими до неї документами по справі №947/28607/25 13.08.2025 року о 13:42:40 року, а судову повістку про призначене судове засідання на 16.09.2025 року по справі №947/28607/25 15.08.2025 року о 1:16:35.

Пунктом 2 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Отже, починаючи з 15.08.2025 року відповідач є належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, та отримана копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з доданими до неї документами.

Як вбачається, у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк, як і станом на час ухвалення даного судового рішення, від відповідача не надходило відзиву на позовну заяву чи будь-яких пояснень по суті справи.

Також, 08.09.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про витребування доказів, яке ухвалою суду від 24.10.2025 року задоволено судом та витребувано з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» інформацію щодо кількості звільнених працівників у Благодійна організація «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» за період з 01.01.2023 року по 01.06.2025 року, а також інформацію про те, яка кількість зі звільнених осіб отримала компенсацію невикористаної відпустки при звільненні за період з 01.01.2023 року по 01.06.2025 року.

У відповідності до довідки про доставку електронного документа наявної в матеріалах справи вбачається, що до електронного кабінету Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» доставлено копію вказаної ухвали суду від 24.10.2025 року - 24.10.2025 16:54:47. Також копія вказаної ухвали суду скеровувалась судом на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача засобами поштового зв`язку, яка повернута до суду без вручення.

Станом на час розгляду справи судом, відповідачем вказана ухвала суду не виконана.

До судового засідання призначеного на 20.11.2025 року з`явилась представник позивача, яка наполягала на розгляду справи по суті, відсутності підстав для відкладення судового засідання, зазначаючи що невиконання ухвали суду від 24.10.2025 року та не подання відповідачем витребуваних судом доказів не перешкоджає розгляду справи за наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги в свою чергу підтримала та просила суд задовольнити.

Сторона відповідача до судового засідання 20.11.2025 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа судової повістки до електронного кабінету відповідача, про причини неявки сторона відповідача суд не повідомила, як і про наявність поважних причин з неподання у встановлений судом процесуальний строк відзив на позовну заяву та витребувані судом докази на виконання ухвали суду від 24.10.2025 року.

За наслідком викладеного, приймаючи неявку сторони відповідача до судового засідання без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, приймаючи строки розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, не встановивши наявність підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 20.11.2025 року за наявною явкою сторін по справі.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 01.12.2025 року о 15 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 , підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що Благодійна організація «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа», зареєстрована як юридична особа 11.04.2022 року, , місцезнаходження якої: м. Одеса, пр. Небесної Сотні, 14-Б, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивачка ОСОБА_1 на підставі наказу Благодійної організації «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа» за №4-К від 02.12.2022 року «Про прийняття на роботу бухгалтером ОСОБА_1 », була прийнята на посаду бухгалтера (2411.2) з 03 грудня 2022 року, зі встановлення посадового окладу згідно штатного розкладу.

30 червня 2025 року ОСОБА_1 подано заяву до відповідача про звільнення з посади з 15.07.2025 року з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 2022 по 2025 роки в повному обсязі.

На поданій до суду копії заяви ОСОБА_1 заяві про звільнення міститься резолюція керівника організації про звільнення та зазначення інформація виплату оплачуваних канікул в кількості 24 дні на рік за весь період роботи ОСОБА_1 .

Наказом Благодійної організації «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа» за №9-к від 10.07.2025 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 15.07.2025 року.

У відповідності до наданого позивачкою скріншоту, вбачається надходження 15.07.2025 року на рахунок позивачки від Благодійної організації «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа» заробітної плати за липень 2025 року в сумі 8617,30 грн.

Як вказує позивачка, вказана сума заробітної плати не містить виплати їй компенсації за не використану щорічну відпустку за період роботи в організації, що не спростовано відповідачем по справі.

У відповідності до посадової інструкції бухгалтера, затвердженої головою Благодійної організації «Міжнародний Благодійний фонд «Українська Душа» 01.12.2022 року, призначення на посаду бухгалтера та звільнення з неї здійснюється наказом Голови Фонду за поданням головного бухгалтера з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України. Бухгалтер підпорядковується безпосередньо головному бухгалтеру або керівнику відповідного структурного підрозділу головної бухгалтерії. За відсутності бухгалтера його обов`язки виконує особа, призначена у встановленому порядку яка набуває відповідних прав та несе відповідальність за належне виконання покладених на неї обов`язків

Згідно з розділом ІІІ посадової інструкції, бухгалтер має право: ознайомлюватися з проектами рішень керівництва підприємства, що стосуються його діяльності; вносити на розгляд головного бухгалтера пропозиції по вдосконалення роботи, пов`язаної з обов`язками, що передбачені цією інструкцією; в межах своєї компетенції повідомляти безпосередньому керівнику про всі виявлені недоліки в діяльності Фонду та вносити пропозиції щодо їх усунення; вимагати та отримувати особисто або за дорученням головного бухгалтера у фахівців інформацію та документи, необхідні для виконання його посадових обов`язків; вимагати від Голови Фонду сприяння у виконанні своїх посадових обов`язків.

Також, з поданих до суду доказів вбачається, що Благодійною організацією «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа» відносно ОСОБА_1 приймались наступні накази:

1. №24/10/31-4В від 31.10.2024 року, яким:

- покладено на ОСОБА_1 ,бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.11.2024 р по 29.11.2024р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГХ ;

- покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.11.2024 р по 29.11.2024р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом MX;

2. №24/11/29-5В від 29.11.2024 року, яким: покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 02.12.2024 р по 31.12.2024р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГХ;

3. №24/11/29-6В від 29.11.2024 року, яким: покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом MX на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 02.12.2024 р по 31.12.2024р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом MX;

4. №24/12/26-7В від 26.12.2024 року, яким: покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.01.2025 р по 31.01.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГХ;

5. №24/12/26-8В від 26.12.2024 року, яким: покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом MX на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.01.2025 р по 31.01.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом MX;

6. №25/01/30-1В від 30.01.2025 року , яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом MX на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 03.02.2025 р по 28.02.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом MX;

7. №25/01/30-2В від 30.01.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГX на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 03.02.2025 р по 28.02.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГX;

8. №25/02/28-4В від 28.02.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 03.03.2025 р по 31.03.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГХ;

9. №25/02/28-5В від 28.02.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом МХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 03.03.2025 р по 31.03.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом МХ;

10. №25/03/31-7В від 31.03.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом МХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.04.2025 р по 30.04.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом МХ;

11. №25/03/31-8В від 31.03.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом ГХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.04.2025 р по 30.04.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом ГХ;

12. №25/04/30-9В від 30.04.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом МХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.05.2025 р по 31.05.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом МХ;

13. №25/05/27-10В від 27.05.2025 року, яким покладено на ОСОБА_1 , бухгалтера, виконання обов`язків бухгалтера за проектом МХ на час вакантної посади, без увільнення від основної роботи з 01.06.2025 р по 30.06.2025р., з доплатою у розмірі 50% посадового окладу Бухгалтера за проектом МХ.

Згідно з наданими позивачкою розрахунковими листами Благодійної організації «Міжнародний Благодійний Фонд «Українська Душа» ОСОБА_1 :

- за грудень 2022 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 6681,82 грн., до виплати з урахуванням утримань: 5378,86 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за січень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за лютий 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за березень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за квітень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за травень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за червень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за липень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за серпень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,24 грн., борг за підприємством 0,01 грн.;

- за вересень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 12450 грн., до виплати з урахуванням утримань: 10022,25 грн., борг за підприємством 0,01 грн.;

- за жовтень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 30522,73 грн, з яких: оклад по днях - 12450 грн., доплата 18072,73 грн., до виплати з урахуванням утримань: 24651,30грн., борг за підприємством 80,49 грн.;

- за листопад 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 37300,00 грн, з яких: оклад по днях - 12450 грн., доплата 24850,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 29946,01грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за грудень 2023 року виходячи з окладу в сумі 12450,00 грн., нараховано 37300,00 грн, з яких: оклад по днях - 12450 грн., доплата 24850,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 30026,50грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за січень 2024 року, виходячи з окладу в сумі 18650,00 грн., нараховано 29454,40 грн, з яких: оклад по днях 18650грн., доплата 10804,40,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 23710,79грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за лютий 2024 року виходячи з окладу в сумі 18650,00 грн., нараховано оклад 18650,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 15013,25 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за березень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за квітень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за травень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за червень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за липень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за серпень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за вересень 2024 року виходячи з окладу в сумі 22400,00 грн., нараховано оклад 22400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18032,00грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за жовтень 2024 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано оклад 23400,00 грн, до виплати з урахуванням утримань: 18018,00грн., борг за підприємством 819,00 грн.;

- за листопад 2024 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях - 23400 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 37308,33грн., борг за підприємством 819,20 грн.;

- за грудень 2024 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 35686,42грн., борг за підприємством 819,20 грн.;

- за січень 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 35686,42грн., борг за підприємством 819,20 грн.;

- за лютий 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 18662,41грн., борг за підприємством 17843,41 грн.;

- за березень 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 53529,83 грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за квітень 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 46346,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 22946,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 35686,42грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за травень 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 33234,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 9834,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 25590,18грн., борг за підприємством 0,00 грн.;

- за червень 2025 року виходячи з окладу в сумі 23400,00 грн., нараховано 33234,00 грн, з яких: оклад по днях 23400,00 грн., доплата 9834,00 грн., до виплати з урахуванням утримань: 25590,16грн., борг за підприємством 0,02 грн.;

Згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (Форма ОК-5) наявна інформація про те, що починаючи з грудня 2022 року по червень 2025 року, позивачкою отримано заробітну плату для обчислення пенсійних виплат, нарахованої Благодійною організацією «Міжнародний благодійний фонд «Українська Душа», з зазначенням інформації про сплату страхових внесків, а саме: грудень 2022 6681,22 грн.; з січня 2023 по вересень 2023 року включно в сумі по 12450,00 грн. щомісячно; жовтень 2023 30522,73грн.; листопад 2023 37300,00 грн.; грудень 2023 37300,00 грн.; січень 2024- 29454,4о грн..; лютий 2024 18650,00 грн.; з березня 2024 року по вересень 2024 року включно по 22400,00 грн. щомісячно; жовтень 2024 року 23400,00 грн.; з листопада 2024 по квітень 2024 року включно по 46346,00 грн. щомісячно; травень і червень 2025 року по 33234,00 грн. щомісячно.

У відповідності до наданих до суду табелів обліку використання робочого часу в Благодійній організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська Душа», за період з 03.12.2022 року по 30.06.2025 року вбачається, що значаться відомості про відпрацьований ОСОБА_1 увесь робочий час, без фіксації неявок, прогулів, страйків, перебування у відпустках, тимчасовій непрацездатності, переводом на неповний робочий день, перебування у простої, тощо.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять, як і не надано відповідачем по справі.

Позивачка з посиланням на те, що їй не було виплачено під час звільнення компенсації за невикористану відпустку за весь період роботи в Благодійній організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська Душа», звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно норм ч.1 ч.2ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно із статтею 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних днів.

Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Згідно із статтею 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки», стаття 75 КЗпП України).

Відповідно до статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Звертаючись із позовом до суду, позивачка зазначає, що за період роботи у відповідача вона не перебувала у фактичних відпустках, та при звільненні відповідачкою їй не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 60668,46 грн.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Приймаючи вищевикладене в цілому, судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді бухгалтера, починаючи з 03.12.2022 року по 15.07.2025 року.

Позивачкою надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру заробітної плати за вказаний період роботи, у відповідності до табелів обліку використання робочого часу позивачкою було відпрацьовано робочі дні за період з 03.12.2022 року по 30.06.2025 року, без фіксації неявок, прогулів, страйків, перебування у відпустках, тимчасовій непрацездатності, переводом на неповний робочий день, перебування у простої, тощо.

Жодних доказів з боку відповідача в спростування вищевказаних обставин, у тому числі на підтвердження, що нарахування які здійснювались позивачці містили будь-які премії, компенсації, доказів на підтвердження перебування позивачки у відпустках за період роботи з 03.12.2022 року по 15.07.2025 року, виплати їй компенсації за невикористану щорічну відпустку, як і доказів на підтвердження наявності графіків черговості надання відпусток в організації, доказів письмового повідомлення позивачку про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надано.

Приймаючи вказані недоведені відповідачем обставини, а також встановлення не перебування позивачки у щорічних відпустках за період роботи у відповідача, суд вважає необґрунтованими обставини зазначені на заяві позивачки про звільнення від 30.06.2025 року щодо проведених розрахунків з нею в кількості 24 дні на рік за весь період роботи ОСОБА_1 , оскільки не підтверджені жодним доказом з боку відповідача.

Частиною першою ст.27 Закону України «Про оплату» праці визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення».

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 Порядку №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу 5 п.4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

У постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат».

Також у постанові Верховного Суду від 04.04.2023 року по справі №640/8348/24, Верховний Суд дійшов до висновку, що поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. №13 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Позивачем до позову надані розрахунки компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи позивача з 03.12.2022 року день звільнення 15.07.2025 року, який проведено у відповідності до положень вказаного Порядку №100 від 08.02.1995 року, згідно з яким вбачається, що сума невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні становить в сумі 60668,46 грн.

Під час розгляду справи заперечень щодо обрахунку суми вказаної заборгованості відповідачем не заявлялось, розрахунок не спростовувався, перевіряючи яки судом встановлено його належність та обґрунтованість.

Також судом враховується, що позивачка станом на час звільнення мала «обґрунтоване очікування» отримати належну їй заробітну плату при звільненні, з виплатою усіх сум у тому числі компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи, що відповідно до практики ЄСПЛ визнається майновим правом у розумінні ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідачем під час розгляду справи жодним чином не заперечувались вказані вимоги, як і не надано належних доказів на підтвердження поважних причин, що слугували підставою затримки з виплати позивачеві належних сум при звільненні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що невиплачена позивачу компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи під час звільнення в сумі 60668,46 грн., підлягає стягненню з відповідача на її користь, за вирахуванням обов`язкових податків та зборів, які підлягають утриманню та перерахуванню роботодавцем у встановленому порядку.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця .

Наведені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Судом враховується, що у відповідності до постанови Верховного Суду від 25.01.2023 року по справі №757/37241/20-ц, Верховний Суд зазначив, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Також у відповідності до підходів застосованих Верховним Судом у постанові від 25.01.2023 року по справі №757/37241/20-ц загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки виплат при звільненні розраховується виходячи з кількості робочих днів за період затримки виплати.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач був звільнений 15.07.2025 року, однак відповідачем розрахунок з позивачем з виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку під час звільнення не проведено, що стало підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.

Доказів проведення відповідачем відповідних розрахунків станом на час ухвалення даного рішення суду, до суду не надано.

Також судом враховується, що відповідачем під час розгляду справи жодним чином не заперечувались вказані вимоги, не заявлялось про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і не надано належних доказів, що відповідна затримка з виплати обумовлена непереборними обставинами, які виключають вину підприємства у затримці виплат працівнику, які належать йому при звільненні, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника розрахунку з працівником у день звільнення та зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за невиплату працівникові компенсації за невикористану щорічну відпустку, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку вказаних виплат на підставі статті 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача, за останні два місяці, становить 1089,64 грн. на день, у відповідності до розрахунку позивача, який є належним та не заперечувався і не оспорювався відповідачем.

Період затримки розрахунку при звільненні слід визначити з 16 липня 2025 року (наступний робочий день після звільнення позивача) по 01.12.2025 року (день ухвалення судового рішення).

З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів з 16 липня 2025 року до 01 грудня 2025 року становить 99.

При цьому визначений період розрахунків середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, узгоджується з нормами статті 117 КЗпП України, які почали діяти з 19 липня 2022 року, тобто діють у спірний період у цій справі, які передбачають, що період стягнення коштів у порядку статті 117 КЗпП України не може перевищувати 6 місяців.

Отже у період часу з 16 липня 2025 року по 01 грудня 2025 року нараховується 99 робочих днів, за які і підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача. Тобто 1089,64*99 робочих днів = 107874,36 грн., без врахування суми податку на доходи фізичних осіб та відповідних обов`язкових зборів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 107874,36 грн., тобто в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Так, у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Подібна правова позиція викладена у постанові від 24 січня 2024 року у справі №755/3443/21 Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Врахувавши позицію позивача, наявність факту порушення відповідачем виплати при звільнення компенсації за невикористану відпустку, на що позивачка мала право, строк неп проведення відповідних виплат, приймаючи відсутність доказів, що відповідне затримання з виплати було обумовлено за відсутності вини відповідача, що беззаперечно свідчить про завдання позивачці моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилювань в отриманні належного їй майна, яке впливає на її матеріальний стан, поряд з цим, одночасно приймаючи, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження погіршення стану позивачки за наслідком вказаної події, наявності тяжкості вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, зниження ступеню престижу, ділової репутації,тощо, суд виходячи з принципів розумності та справедливості доходить до висновків, що належним розміром компенсації отриманих позивачкою моральних страждань буде стягнення з відповідача на її користь 3000,00 грн., а відтак вимога позивача в цій частині підлягає до часткового задоволення.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене, оцінивши обставини справи, застосувавши відповідні норми права та врахувавши правові позиції Верховного Суду, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки та стягнення моральної шкоди, є часткового обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 1, 2,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд зазначає, що у відповідності до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, позивачка була звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду даної справи за вимогою про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні, за якою підлягав сплаті судовий збір в сумі 1211,20 грн.

За наслідком задоволення позовної вимоги позивача про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні в повному обсязі, за якою позивачка була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Також судом враховується, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, сформульовано висновок, що пільга щодо сплати судового збору згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Отже, позивачка не була звільнена від сплати судового збору за пред`явленим позовом в частині інших позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 3028,00 грн з 1 січня 2025 року.

Розмір заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди в цілому, станом на час звернення до суду з позовом, становив в сумі 32434,24 грн., а відтак сплаті підлягав судовий збір в сумі 1211,20 грн. Також позивачкою було зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нею заявлено до стягнення по день ухвалення судового рішення, який в свою чергу нею було розраховано лише по день звернення до суду з позовом.

Судовий збір в сумі 1211,20 грн., за вказані вимоги, позивачкою сплачено належним чином, що підтверджується квитанцією №2382-3798-7056-7210 від 30.07.2025 року.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що належним розміром за заявленою позивачем вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за весь час заявлених вимог, є - 107874,36 грн., а також приймаючи заявлений позивачкою до стягнення розмір до відшкодування моральної шкоди в сумі 15000,00 грн., загальний розміром заявлених вказаних вимог, за якими позивачкою підлягав сплаті судовий збір є 122874,36 грн., з яких сплаті підлягав судовий збір в сумі 1228,87 грн., отже недоплачена позивачкою сума судового збору станом на час ухвалення судового рішення становить у розмірі 17,54 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, що становить у пропорційному співвідношенні 90,23 % задоволених судом вимог від загального розміру заявлених вимог у 100 % (110874,36*100/122874,36 = 90,23), стягненню з відповідача на користь позивачки у відповідності до положень статті 141 ЦПК України у відшкодування сплаченого судового збору підлягає 90,23% від 1211,20 грн., з відрахуванням суми недоплаченої позивачем суми судового збору, що становить до стягнення 1077,04 грн. (1211,20 17,54=1193,66; 1193,66*90,23/100=1077,04).

У поданому позові, позивачкою також заявлено про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зазначено, що остаточний їх розрахунок та докази на їх понесення будуть надані в порядку передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що докази на підтвердження судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Приймаючи вказане, заявлену позивачкою вимогою про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу та заявлену заяву про надання відповідних доказів в порядку передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, судом відповідне питання одночасно з ухвалення даного рішення суду не вирішується.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 268, 274-279, 352, 354, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» (місцезнаходження: 65078, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 14Б) про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 03 грудня 2022 року по 15 липня 2025 року, невиплачену під час звільнення, в розмірі 60 668 (шістдесят тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 46 (сорок шість) копійок (без урахування обов`язкових податків та зборів), та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2025 року по 01 грудня 2025 року в сумі 107874 (сто сім тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 36 (тридцять шість) копійок (без урахування обов`язкових податків та зборів), з проведенням необхідних відрахувань обов`язкових податків та зборів відповідно до вимог чинного законодавства.

Стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» в іншій частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 1077 (одна тисяча сімдесят сім) гривень 04 (чотири) копійки.

Стягнути з Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Українська душа» () на користь держави судовий збір 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.12.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко