Справа № 758/4690/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Омельченко К. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання вкладів спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання вкладів спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

У ОСОБА_4 є діти від першого шлюбу - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Вона з померлим ОСОБА_4 проживали разом, починаючи з 1990 року по день смерті останнього.

За час проживання однією сім`єю вони вели спільне господарство, набули нерухоме та рухоме майно, мали спільний бюджет, мали всі відносини, притаманні шлюбу.

Посилаючись на зазначені обставини, просила встановити факт її проживання разом з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 01.05.2022.

У подальшому ОСОБА_1 було подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій ОСОБА_1 вказала на те, що за час спільного проживання ОСОБА_4 відкрив у банках депозитні рахунки, на які вносив їх спільні кошти, посилаючись на зазначені обставини, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя вклади за договором № 160818426 від 23.11.2016, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , за договором № SAMDNWFD900 від 12.02.2019, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , та за угодою TDRC00453279 від. 24.03.2021, укладеною між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 .

У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, у якій представник вказала, що позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 30.04.2025 подали до суду письмові заяви про визнання позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у яких вказали на те, що позов про встановлення факту проживання однією сім`єю визнають, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Як установлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

У ОСОБА_4 є діти від першого шлюбу - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_4 проживали разом, починаючи з 1990 року по день смерті останнього, що підтверджується доказами, доданими до позову (а.с. 9-46).

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки відповідачі визнали позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01.01.2004 по 01.05.2022 і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , починаючи з 01.01.2004 по 01.05.2022.

Щодо позовних вимог про визнання вкладів спільною сумісною власністю подружжя слід зазначити наступне.

Обґрунтовуючи позов в цій частині, ОСОБА_1 вказувала на те, що за час проживання однією сім`єю ОСОБА_4 відкрив у банках депозитні рахунки, що підтверджується договорами, доданими до позову: за договором № 160818426 від 23.11.2016, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , за договором № SAMDNWFD900 від 12.02.2019, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , та за угодою TDRC00453279 від. 24.03.2021, укладеною між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, просила визнати вклади спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами 1, 2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Частинами 1 - 3 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Конструкція норм ст. 60 СК та ч. 3 ст. 368 ЦК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачкою не надано доказів того, що відповідачі оспорюють правовий режим спільного сумісного майна подружжя на банківські вклади за договором № 160818426 від 23.11.2016, укладеним між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , за договором № SAMDNWFD900 від 12.02.2019, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 , та за угодою TDRC00453279 від. 24.03.2021, укладеною між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 , правових підстав для задоволення позову в цій частині немає, оскільки нормами СК України та ЦК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 206, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків або номер і серія паспорта невідомі), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків або номер і серія паспорта невідомі) про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання вкладів спільною сумісною власністю подружжя, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук