Справа № 463/5736/23 Головуючий у 1 інстанції: Боброва Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2148/25 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Савуляка Р.В.,Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю представника позивача-адвоката Сірого А.В., представника відповідача-Невелич Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №463/5736/23 за апеляційною скаргою представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» -адвоката Лемик Роксолани Ярославівни на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» (далі Львівський обласний госпіталь) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 01 липня 1989 року він працював на посаді лікаря стоматолога-хірурга Львівського обласного госпіталю. Загальний стаж його роботи у госпіталі становить майже 34 роки.

Наказом Львівського обласного госпіталю № 65-к від 03 травня 2023 року його звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, підстава звільнення: наказ № 109 від 27 лютого 2023 року. Наказом № 71-к від 09 травня 2023 року в наказ про звільнення внесено зміни в частині дати звільнення, а саме 09 травня 2023 року. Наказом № 75-к від 12 травня 2023 року повторно внесено зміни в наказ про звільнення від 03 травня 2023 року в частині дати звільнення, ? перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки таке здійснено без наявності для цього відповідної правової підстави (змін в організації виробництва і праці), а також без дотримання передбаченої законом процедури для звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Йому не було запропоновано іншої наявної та вакантної на момент його звільнення з посади, яка б відповідала його спеціальності та кваліфікації, а документ Львівського обласного госпіталю з назвою «Кількість вакантних посад станом на 02.05.2023 року» не є належним доказом на підтвердження виконання відповідачем свого обов`язку щодо пропозиції вакантних на момент звільнення посад.

На момент його звільнення згідно з штатним розписом відповідача вакантними були посади лікаря-стоматолога вищої категорії в консультативній поліклініці та лікаря стоматолога ІІ категорії у відділенні відновного лікування смт. Дубляни, які йому не було запропоновано.

Крім того, він є членом первинної профспілкової організації Львівського обласного госпіталю, тоді як відповідач не звертався до первинної профспілкової організації за згодою про його звільнення, і відповідно такої згоди на його звільнення профспілка не надала.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просив суд:

-визнати незаконним його звільнення та скасувати наказ про його звільнення з роботи № 65-к від 03 травня 2023 року;

-поновити його на роботі в Львівський обласний госпіталь;

-стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-стягнути з відповідача на його користь 15 000 грн. судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Додатковою постаново Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року заяву Львівського обласного госпіталю про стягнення судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського обласного госпіталю 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи.

Постановою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2023, постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2024 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року скасовано. Справу № 463/5736/23 передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що поза увагою судів залишилось те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, а також всі інші вакантні посади (інша робота), яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення; суди не дослідили та не надали оцінки доводам позивача, що йому не пропонувались вакантні посади, які з`являлися в госпіталі протягом періоду його звільнення, тобто з 02 березня 2023 року по 05 червня 2023 року, та наданому ним документу «Перелік вакантних посад з 02.03.2023 р. по 05.06.2023р.», не встановили чи були вакантні посади протягом цього періоду, які саме та на який момент часу вони були вакантними.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконними та скасовано накази Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи» №65-к від 03.05.2023 року, № 71-к від 09.05.2023, № 12.05.2023 про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога-хірурга Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи» з 05.06.2023.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи» (, місцезнаходження: 79495, м. Львів-Винники, вул. Івасюка, 31) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 479 880 грн 80 коп з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Рішення оскаржила представник відповідача-адвокат Лемик Р.Я. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. У рішенні суд фактично суперечить сам собі, одночасно визнаючи факт завершення процедури вивільнення та покладаючи на відповідача обов`язки, які відповідно до закону не могли виникнути після її завершення. Зазначає, що днем звільнення позивача є 03.05.2023 року, тому саме на цю дату треба оцінювати виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування. Суд безпідставно оцінював наявність вакантних посад з 02.03.2023 року по 05.06.2023 року, адже обов`язок пропозиції іншої роботи було виконано відповідачем 02.05.2023 року. Станом на цю дату позивач категорично заявив про бажання обійняти лише одну конкретну посаду і не розглядав жодну іншу із запропонованих варіантів як придатну для працевлаштування , що свідчить про реалізацію ним свідомого вибору, а не про порушення з боку відповідача.

Суд першої інстанції, встановивши факт відмови ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу, зокрема той факт, що позивач надав згоду на зайняття посади виключно лікаря стоматолога-хірурга, яка не була передбачена в переліку зробив необґрунтований висновок про те, що апелянт не виконав вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпПУ. Суд не взяв до уваги ту обставину, що до посад в закладах охорони здоров`я нормативними актами встановлено відповідні кваліфікаційні вимоги. Наявність в Госпіталі вакантної посади не обумовлює абсолютне право будь-якої особи, в тому числі і позивача зайняти цю посаду без відповідної освіти, кваліфікації, спеціалізації, тощо.

Процесуальні порушення полягають у тому, що представником позивача здійснено підміну понять і фактично реалізовано право на зміну предмету та підстави позову, що передбачено у ч.3 ст.49 ЦПК України, а НЕ «збільшено позовні вимоги», як це називає сторона позивача. За поданою заявою, представник позивача вимагав скасувати ще два накази видані відповідачем, оскарження якого не було предметом первісно заявленого позову, тобто заявив вимоги, які перебувають поза межами спірних правовідносин у справі, таку заяву слід було розцінювати як подання іншого (ще одного) позову. Зазначає, що постановою ВС від 09.04.2025 р. у цій справі справу передано на новий розгляд. Відтак, згідно з положеннями ч.4 ст.49 ЦПК України, «У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи». Просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог .В разі задоволення вимог апеляційної скарги, судові витрати у розмірі 18 000 грн. покласти на ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що вважає рішення суду законним, обгрунтованим, таким, що відповідає фактичним обставинам справи та правовій позиції Верховного Суду у цій справі. Наголошує на тому, що у постанові Верховного Суду вказано, що суди не надали оцінки тому, що позивачу не пропонувались вакантні посади, які з`являлися протягом періоду його звільнення, тобто з 02.03.2023 року по 05.06.2023 року. Верховний Суд наголосив, що у документі під назвою «Перелік вакантних посад з 02.03.2025 по 05.06.2023 року» наявні посади, які відсутні у документі під назвою «Кількість вакантних посад на 02.05.2023 року» та з такими позивача не було ознайомлено. Крім цього, зазначає, що матеріали справи не містять доказів на обгрунтування необхідності скорочення чисельності штату, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства відповідача не відбулося , отже не має доказів реального настання зміни в організації виробництва і праці, що могло викликати об`єктивну необхідність скорочення чисельності або штату працівників. Навпаки матеріалами справи доводиться збереження штату працівників за стоматологічним напрямком у КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім.Ю.Липи», проте матеріалами справи також доведено, що такі посади при звільненні позивачу запропоновані не були. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача Марків Р.Б. подав відповідь на відзив. У відповіді зазначає, що наявність в Госпіталі вакантної посади не обумовлює абсолютне право будь-якої особи , в тому числі і позивача обійняти посаду без відповідної освіти, кваліфікації, спеціалізації, тощо. Позивачем не надано документів, що підтверджують право займатися іншими видами медичної діяльності , крім як «стоматолог-хірург». Звертає увагу, що за І квартал 2023 року по пакету «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» від НСЗУ надійшли кошти у сумі 119340,00 грн., а на заробітну плату витрачено 266856,65 грн., тому саме із цих економічних підстав , керівництво Госпіталю прийшло до висновку про необхідність проведення скорочення чисельності та штату працівників за відповідним напрямом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволенння апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

Згідно з наказом № 120 від 01 липня 1989 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у Львівський обласний госпіталь для Інвалідів Великої Вітчизняної війни на посаду лікаря стоматолога-хірурга.

У 1999 році Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих перейменовано на Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи.

У 2009 році Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи перейменовано на Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи»

Відповідно до наказу № 109 від 27.02.2023 року «Про виконання заходів з оптимізації КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» проведено заходи зі скорочення чисельності та штату працівників, залучених до медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій щодо надання медичних послуг за напрямом «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» у зв`язку з економічною недоцільністю надання цієї медичної послуги Госпіталем (а.с. 4).

Згідно з попередженням, датованим 02 березня 2023 року, ОСОБА_1 попередженно про майбутнє звільнення із займаної посади відповідно до статті 49-2 КЗпП України та пункту 1 статті 40 КЗпП України з 05 травня 2023 року. Відповідно до змісту вказаного попередження, на час повідомлення вакантних посад немає.

Відповідно до документа, який має назву «Кількість вакантних посад станом на 02.05.2023 року» Львівський обласний госпіталь 03 травня 2023 року ознайомив ОСОБА_1 з переліком запропонованих вакантних посад, про що позивач зробив відповідну відмітку із зазначенням, що надає згоду на переведення його на 0,5 ставки лікаря стоматолога-хірурга. Наказом № 65-к від 03 травня 2023 року звільнено ОСОБА_1 ? лікаря-стоматолога-хірурга консультативної поліклініки 05 травня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підстава: наказ Львівського обласного госпіталю «Про виконання заходів з організації стаціонарної медичної допомоги КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» № 109 від 27 лютого 2023 року; попередження від 02 березня 2023 року №232 про звільнення.

Наказом № 71-к від 09 травня 2023 року внесено зміни в наказ №65-к від 03 травня 2023 року в частині дати звільнення 09 травня 2023 року.

Наказом № 75-к від 12 травня 2023 року внесено зміни в наказ № 71-к від 09 травня 2023 року в частині дати звільнення ? перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

Прийняття наказів №71-к від 09.05.2023 року та №75-к від 12.05.2023 року в частині зміни дати звільнення позивача зумовлено перебуванням позивача на лікарняному починаючи з 05.05.2023 року до 04.06.2023 року включно. Відповідно перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність був 05.06.2023 року день звільнення позивача.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при його звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем було порушено вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідач не запропонував позивачу іншої роботи (всіх вакантних посад) на цьому ж підприємстві.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були вакантні посади, які міг би обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, проте відповідачем вказані посади позивачу запропоновано не було,а відтак відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України .

Оскільки суд встановив, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства, відтак визнав підставними вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі

№ 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц (провадження № 6-1723цс17), вказано, що «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).

З матеріалів справи встановлено, що з 02 березня 2023 року (день попередження позивача про майбутнє звільнення ) по 05 червня 2023 року (день фактичного звільнення позивача) у Госпіталі був ряд вакантних посад (а.с.88-90), разом з тим у попередженні про звільнення від 02 березня 2023 року №232 зазначено, що вакантних посад немає. (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, 02 травня 2025 року позивачу був наданий список вакантних посад, в якому позивач зазначив, що згідний працювати на 0.5 ставки стоматолога хірурга.

Разом з тим, відповідач оцінив зазначений запис як відмову від запропонованих вакансій, що є безпідставним, оскільки зазначений запис свідчить про те, що позивач мав намір продовжувати працювати.

Встановлені обставини вказують на те, що позивачу не були запропоновані всі наявні на момент попередження та до дня звільнення вакантні посади, оскільки у документі під назвою «перелік вакантних посад з 02.03.2023 року по 05.06.2023 року» наявні посади, які відсутні у документі під назвою «кількість вакантних посад станом на 02.05.2023 року» , та з таким позивача не ознайомлювали та пропозиції щодо зайняття цих посад не робили, що свідчить про порушення роботодавцем ч.3 ст.49-2 Кодексу законів про працю України.

Посилання відповідача на те, що наявність в Госпіталі вакантної посади не обумовлює абсолютне право будь-якої особи , в тому числі і позивача обійняти посаду без відповідної освіти, кваліфікації, спеціалізації, суд вважає необгрутованим, оскільки законом на відповідача покладається обов`язок запропонувати всі наявні на підприємстві вакансії, чого у даному випадку відповідачем не було дотримано.

Крім цього, суд звертає увагу, що із штатного розпису, який був розроблений на виконання наказу від 27.02.2023 року №109 та затверджений 01.07.2023 року у консультативній поліклініці передбачалася посада лікаря-стоматолога вищої категорії.

Доказів про те, що позивач не міг бути переведений у подальшому на цю посаду, суду не надано.

Наведене свідчить про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з порушенням встановленого трудовим законодавством порядку, що є підставою для поновлення його на роботі.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідачем було проведено порівняння кваліфікації чи продуктивності праці працівників, що скорочуються, а наявність у новому штатному розписі посади лікаря стоматолога вищої категорії свідчить про необхідність проведення такого порівняння з метою встановлення права на переважне залишення на роботі.

Судом першої інстанції надано належну оцінку встановленим обставинам та зібраним доказам та ухвалено законне і обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Зокрема, відповідачем не спростовано того факту, що позивачу були запропоновані не всі наявні вакантні посади протягом строку з часу попередження про наступне звільнення тобто з 02.03.2023 року до дати фактичного звільнення 05.06.2023 року та що позивач відмовився від переведення на ці посади.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд допустив процесуальні порушення, оскільки прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, яка фактично на думку апелянта є заявою про зміну предмету та підстав позову є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що прийняття наказів №71-к від 09.05.2023 року та №75-к від 12.05.2023 року в частині зміни дати звільнення позивача було пов`язане із тимчасовою непрацездатністю позивача,яка тривала з 05.05.2023 року до 02.06.2023 року включно. Відповідно перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність був 05.06.2023 року день звільнення позивача. Вимоги про скасування цих наказів не є змінами підстав чи предмету позову, оскільки стосуються лише зміни дати звільнення позивача.

Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суд першої інстанції провів правильно відповідно до Порядку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Судом всебічно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено законну і справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija et Hiro Balani c. Espagne) від 9 грудня 1994, заява № 18390/91). Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980,). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans c. France), заява № 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000; «Донадзе проти Грузії» заява № 74644/01, пп. 32 та 35, від 7 березня 2006).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю.Липи» -адвоката Лемик Роксолани Ярославівни залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Р.В. Савуляк

М.М.Шандра