ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 202/6421/21

провадження № 61-15499св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 рокуу складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Управління-службу у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, в якому просив:

- визнати його батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- внести зміни до актового запису про народження № 1032 від 03 червня 2021 року про народження ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиненого Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), вказавши в графі «батько» - громадянина Лівану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та змінивши прізвище дитини на - « ОСОБА_4 ».

Позов обґрунтовував тим, що в серпні 2020 року в м. Ербіль Іраку він познайомився з ОСОБА_2 та майже одразу вони стали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Про це знали члени їх родин, а також спільні друзі. Факт сумісного проживання та ведення спільного господарства підтверджується спільними фотографіями та відеозаписами.

В серпні 2020 року відповідач завагітніла від нього. Деякий час вони продовжували проживати разом в Іраку, а ближче до дати пологів приїхали в Україну та ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син ОСОБА_5 .

Разом із батьком ОСОБА_2 він забирав дитину з пологового будинку. На відео з урочистої виписки з полового будинку відповідач зазначає, що саме він як батько обрав для дитини ім`я ОСОБА_5 .

Через деякий час після народження дитини він дізнався, що відповідач самовільно без його згоди через мережу інтернет «Є-малятко» онлайн зареєструвала дитину як одинока мати, зазначивши вигадані дані про батька дитини. Свої дії вона пояснила тим, що бажає бути незалежною в питаннях отримання дозволів на виїзд за кордон, одноособово приймати всі рішення відносно дитини. Вона обіцяла внести зміни до актового запису про народження дитини та отримати інше свідоцтво про народження дитини, вказавши його батьком, однак постійно це відкладала. Згодом сплив термін його перебування в Україні та посадовими особами Амур-Нижньодніпровського районного відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було прийнято рішення № 26 від 23 липня 2021 року про його примусове повернення до країни походження або третьої країни на підставі протоколів про адміністративне правопорушення та постанов про накладення адміністративного стягнення.

Позивач зазначає, що в постанові про накладення адміністративного стягнення відповідачка зазначила: « Я запросила ОСОБА_1 до України для підтримки у народженні нашої спільної дитини. Через клопоти не встигли оформити вчасну реєстрацію для законного проживання батьку моєї дитини». Таким чином, ОСОБА_2 ніколи не заперечувала, що ОСОБА_5 є його сином.

05 серпня 2021 року після прийняття рішення про примусове повернення його до країни походження, він разом із відповідачем та їхньою спільною дитиною на автомобілі поїхали до Туреччини на відпочинок, а далі планували повернутися додому в м. Ербіль Іраку. Під час відпочинку в Туреччині до них приєдналися батьки відповідача. Через особисті неприязні стосунки мати відповідача постійно провокувала сварки, налаштовувала її проти нього, що призвело до остаточного розриву стосунків. Відповідач з батьками забрала дитину та повернулася в Україну. З цього часу він не бачив дитину та не має можливості з нею спілкуватися, брати участь у вихованні, виконувати батьківські обов`язки. Позивач вважає, що цим порушуються його права та права дитини.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 15 квітня 2024 року позов задовольнив частково.

Визнав ОСОБА_1 , громадянина Ліванської Республіки, батьком дитини ОСОБА_3 , який був народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вніс зміни до актового запису № 1032 від 03 червня 2021 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро):

Зазначив батьком дитини громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Змінив прізвище дитини з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд виходив із того, що позивачем доведено батьківство відносно дитини ОСОБА_3 , який був народжений відповідачем 07 травня 2021 року, а матеріалами справи підтверджено, що до серпня 2021 року відповідач визнавала батьківство позивача. Крім того, суд вважав, що оскільки обидві сторони в Україну для проведення призначеної у справі судово-медичної генетичної експертизи не прибули, до відповідного закладу не з`явилися, то суд вирішує справу на підставі інших наданих сторонами та наявних у справі доказів, які можуть підтвердити або спростувати батьківство позивача щодо дитини, народженої відповідачем.

Суд вважав, що встановлення батьківства позивача відповідає правам та інтересам дитини щодо встановлення її походження. Той факт, що після народження дитини між сторонами склалися особисті неприязні відносини жодним чином не може обмежувати права та інтереси малолітньої дитини щодо встановлення її походження, як і право позивача доводити своє батьківство стосовно дитини у передбачений законодавством спосіб. Також, на підставі статті 145 СК України, виходячи з рівності прав батьків, які мають різні прізвища, а також засад розумності та справедливості, враховуючи інтереси обох батьків, між якими відсутня згода стосовно прізвища дитини, суд вважав, що у зв`язку з визнанням батьківства позивача прізвище дитині слід змінити на подвійне, а саме « ОСОБА_8 ».

Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Моргун І. А, - задовольнив.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року - скасував та у задоволенні позову відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а рішення про задоволення позовних вимог позивача, який не довів належними доказами своєї спорідненості з малолітнім сином відповідачки, буде суперечити інтересам дитини та свідчити про неналежне встановлення походження дитини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Андрусенко Даріюш, через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу напостанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи місцевим судом відповідач неодноразово відмовлялася від участі у призначеній судово-генетичній експертизі, посилаючись на військовий стан та перебуванням її закордоном. Також відповідач відмовилася самостійно провести та надати результати судово-генетичної експертизи дитини та свого чоловіка ОСОБА_9 , якого вона називає біологічним батьком дитини.

У зв`язку з відмовою відповідача по справі від проведення експертизи та розуміючи, що вона не буде проведена, позивач вирішив не їхати до України, оскільки він є іноземним громадянином, а саме Лівану, тому просив суд встановити походження дитини за іншими наявними у справі доказами.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Моргун І. А., через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що позивач у порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України вимоги до касаційної скарги не виконав, оскільки не зазначив, яка саме норма була застосована без урахування висновків, які викладені у постановах Верховного Суду.

У касаційній скарзі позиція позивача зводиться до незгоди з прийнятим не на його користь рішенням та необхідність зробити переоцінку доказів, які вже були предметом дослідження в апеляційному суді. Апеляційним судом було однаково досліджено арґументи та докази обох сторін, що вбачається з постанови.

Твердження заявника, що ним були подані переконливі докази для надання переваги його тезам та задоволення позову є виключно його суб`єктивною думкою та не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Крім цього, суд першої інстанції у порушення принципу змагальності та процесуальної рівності сторін, зайняв позицію позивача, оскільки не він повинен був доводити свої позовні вимоги, а відповідач мала доводити, що батьком дитини є інша особа. Неправомірне застосування концепції негативного доказу в цій справі було виправлено судом апеляції.

Заявник наголошує у касаційній скарзі про те, що відповідач неодноразово ухилялася від проведення призначеної судово-генетичної експертизи, однак ОСОБА_2 повідомляла суду першої інстанції, що вона не ухиляється від проведення експертизи, а готова провести експертне дослідження за місце проживання дитини, де її життю не будуть загрожувати наслідки ведення активних бойових дій. Однак, саме позивач не погоджувався на проведення експертизи поза межами України, посилаючись на корупційність закордонних експертних установ.

Апеляційний суд ухвалюючи постанову, врахував доводи ОСОБА_2 , визнав факт відсутності ухилення її від проведення експертного дослідження та недоцільність у зв`язку з цим, застосовувати негативні наслідки для неї, які встановлені статтею 109 ЦПК України. Також судом апеляційної інстанції було надано оцінку неявки позивача до експертної установи, що було проігноровано судом першої інстанції.

Постанова апеляційного суду ухвалена з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, судом було взято до уваги відсутність родинних та соціальних зв`язків між позивачем та дитиною.

Встановлення факту батьківства буде суперечити інтересам дитини та свідчити про неналежне встановлення її походження, оскільки кровна спорідненість заявника та ОСОБА_3 не доведена.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 27 листопада 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

16 грудня 2024 року цивільна справа № 202/6421/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_3 . Згідно з актовим записом про народження дитини, складеним 03 червня 2021 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за № 1032, відомості про батька дитини були записані відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до копії протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 23 липня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним відділом у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 203 КУпАП, позивач надав пояснення: «В мене на Україні народилася дитина, потрібна була моя допомога в догляді та оформленні документів».

В свою чергу, згідно з копією постанови про накладення адміністративного стягнення, винесеної 23 липня 2021 року начальником відділу Амур-Нижньодніпровським районного відділу у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, якою ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 205 КУпАП за невжиття заходів для забезпечення своєчасної реєстрації громадянина Лівану ОСОБА_1 , при розгляді справи додатково встановлено: « Я запросила ОСОБА_1 до України для підтримки у народженні нашої спільної дитини. Через клопоти не встигли оформити вчасну реєстрацію для законного проживання батька моєї дитини».

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою цієї статті.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану вустановленому законом порядку.

Згідно з статтею 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України,походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Визнання батьківства за рішенням суду передбачено статтею 128 СКУкраїни.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПКУкраїни.

Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зроблено висновок, «щодо предмета доказування у даній категорії справі, то СКУкраїни будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства».

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорювання батьківства.

Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частини другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з яким жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У справі, яка переглядається, установлено, що з метою з`ясування обставин у справі судом першої інстанції за клопотанням позивача було призначено судово-медичну генетичну експертизу, на дослідження якої було поставлено питання про те, чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , який народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

Проте експертиза проведена не була у зв`язку із неявкою обох сторін до експертної установи для відібрання біологічних зразків.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (частина перша статті 109 ЦПК України).

Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що відповідач у справі ухилилася від проведення призначеної експертизи, а тому до неї підлягають застосування вимоги статті 109 ЦПК України. Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку вказавши на те, що не було надано належної правової оцінки причинам та факту неявки самого позивача, за клопотанням якого було призначено експертизу.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи відповідач повідомляла місцевий суд про те, що вона не ухиляється від проведення експертизи, однак прибути не має можливості, так як вона перебуває за кордоном та через проведення активних бойових дій на території України, що є небезпечним та несе загрозу для життя її сина, який є найвищою цінністю для неї.

При цьому, відповідач запропонувала проведення експертизи на території Курдистану, де вона проживає з дитиною, однак саме позивач заперечував проти цього через свої суб`єктивні упередження.

Арґумент касаційної скарги про ухилення відповідача від проведення експертизи не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином не повідомив сторін про ухвалу суду щодо призначення експертизи від 05 травня 2022 року та необхідність особистої явки для проведення експертних досліджень, так у матеріалах справи відсутня інформація про направлення такої ухвали сторонам до відома, а також встановлено, що доказів реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у підсистемі «Електронний суд» матеріали справи не містять, як і не містять доказів надіслання зазначеної вище ухвали через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему.

Також, як вбачається із протоколу судового засідання від 05 травня 2022 року ухвала про призначення експертизи постановлялася без присутності представників сторін і не надсилалася їм відповідно до статті 272 ЦПК України, що свідчить про неналежну обізнаність всіх сторін у справі про проведення такої експертизи.

Щодо встановлення батьківства позивача на підставі матеріалів справи, колегія суддів, зазначає наступне.

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпід час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Місцевим судом не було взято до уваги заперечення відповідача щодо батьківства позивача відносно її дитини та твердження про біологічне походження дитини від іншого чоловіка з яким вона перебуває у шлюбі. Також не взято до уваги відсутність фактичного проживання з відповідачем та дитиною з боку позивача, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про походження дитини відповідача саме від позивача.

Також апеляційний суд вказав, що судом першої інстанції не було врахованого того факту, що єдиним достовірним способом встановлення батьківства, незалежно від мети та учасників процесу, є проведення судово-генетичної експертизи, яка і встановлює кровну спорідненість та батьківство, що при розгляді цієї справи є обов`язковим, адже матеріали справи не містять достатніх беззаперечних письмових доказів батьківства позивача, які б надавали можливість застосувати положення статті 109 ЦПК України.

Що стосується вимоги про зміну відомостей про батька в актовому записі про народження дитини, то суд апеляційної інстанції правильно зазначив, оскільки позивачем не доведено своє батьківство відносно дитини ОСОБА_2 , то така вимога не підлягає задоволенню.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, апеляційний суд не допустив під час розгляду справи порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров