ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/100/25 Справа № 201/6643/22 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

позивач керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації,

відповідачі: Дніпровська міська рада, ОСОБА_1 ,

треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга Дніпропетровською обласною прокуратурою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Наумова О.С.

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022року керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації та ЛП «Дніпровське лісове господарство» подав позов в суд проти Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 і вимагав визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» та усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:018:0161, яка розташована в районі вул. Чехова м. Дніпро Дніпропетровської області, шляхом витребування її із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2022року позовну заяву керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в частині представництва інтересів держави в особі ДП «Дніпровське лісове господарство» до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування, повернуто позивачеві.

Та 21 лютого 2023року прокурор надав заяву про зміну предмету позову, в якій збільшив позовні вимоги та додатково просив суд скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:018:0161 у Державному земельному кадастрі.

Існування таких вимог прокурор пов`язував із тим, що земельна ділянка, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:018:0161, до її передачі за рішенням Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мала лісогосподарське призначення та зміна її цільового призначення відбулась незаконно, оскільки вилучення та розпорядження такою земельною ділянкою мало здійснюватися Дніпропетровською обласною державною адміністрацією обласною військовою адміністрацією.

Заявник стверджував, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств і не являлася землею комунальної власності територіальних громад.

Віднесення спірної земельної ділянки до земель які обліковуються у Микільському лісництві позивач обґрунтовував Інформацією ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України відповідно до якої спірна земельна ділянка знаходиться в межах кварталу 4 виділу 16, 32 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство».

Наголошував, що зазначена земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась.

У зв`язку з цим, вважав, що земельна ділянка має бути витребувана від набувача, оскільки вибула з володіння власника не з його волі разом із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки, а рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року про передачу земельної ділянки є незаконним та підлягає скасуванню.

Ухвалами суду від 07 вересня 2023року за клопотанням прокурора залучено до участі у справі у якості третьої особи Державне підприємство «Дніпровське лісове господарство» і за клопотанням Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» здійснено заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Дніпровське лісове господарство» на його правонаступника Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

Ухвалою суду від 11 жовтня 2023року за клопотанням представника Дніпровської міської ради, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023року в позові прокурору відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що у даній справі оспорено право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, яке виникло правомірно. Щодо спірної земельної ділянки розроблений проект землеустрою, ділянку сформовано та зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, а прокурор не довів, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення.

Та суд вважав, що за обставин підтверджених в суді, обраний у даній справі позивачем спосіб захисту є неналежним з огляду на те, що не дотримано справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини і такий спосіб захисту є неефективним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

22 січня 2024року Дніпропетровська обласна прокуратура подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023року.

В апеляційній скарзі скаржник виклав вимогу про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка перебуває в державній власності та входить до складу державного лісового фонду Микільського лісництва, яке є постійним користувачем лісів на землях державної власності, та є відокремленим підрозділом ДП «Дніпровське лісове господарство», в межах кварталу 4 виділу 16,32, що підтверджується наявними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Також, згідно доводів заявника апеляційної скарги, не ґрунтуються на законі висновки суду про відсутність доказового значення висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, який долучений прокурором і є належним і допустимим доказом.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного визначення судом правовідносин і висновок з приводу того, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту зроблено всупереч вимогам закону.

Скаржник наголошував, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні земельної ділянки у власності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначав про безпідставність апеляційної скарги, у зв`язку з чим вимагав залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства та встановленими судом обставинами підтверджувалось те, що спірна земельна ділянка фактично вибула із державної власності у відповідності до визначеної чинними законами процедури та при затвердженні проекту землеустрою щодо виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 дотримано всіх вимог закону.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2024року витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу №201/6643/22; та 30 січня 2024року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024року вказану апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2024року відкрито апеляційне провадження у справі.

29 лютого 2024року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 19 березня 2024року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2024року зупинено провадження у даній справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у справі №205/8536/21.

03 вересня 2025року Верховний Суд за результатом розгляду справи №205/8536/21 ухвалив постанову, яка була оприлюднена 19 вересня 2025року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025року поновлено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 02 грудня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Рішенням Дніпровської міської ради № 357/48 від 25 вересня 2019року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (8 осіб)» ОСОБА_1 та іншим громадянам надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) (а.с.34 -36 т.1).

Згідно із додатком до рішення ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою в районі АДРЕСА_1 0,1000 га (а.с.37 т. 1).

Рішенням Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано земельну ділянку площею 0,1000та, кадастровий номер :03:018:0161 у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі АДРЕСА_2 . Цим же рішенням віднесено земельну ділянку за основним цільовим призначенням «Землі житлової та громадської забудови» (а.с.38 40 т. 1).

На підставі рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 03 червня 2021року зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану земельну ділянку (запис про право власності 42297371).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки площею 0,1000га, кадастровий номер :03:018:0161 є ОСОБА_1 (а.с.41-43 т. 1).

Згідно відповіді на запит прокурора ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України № 25 від 17 січня 2022року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0161 знаходиться в межах кв. АДРЕСА_3 виділи 16, 32 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0161 з межами кв.4 виділу 16, 32 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» становить 0,1000га з загальної площі ділянки 0,1000 га. (а.с.54 - 55 т. 1). До відповіді надана схема розташування земельних ділянок (а.с.56 т. 1).

Також на запит прокурора ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів України листом від 10 жовтня 2022року за № 313 надана схема розташування земельної ділянки з кадастровим номером :03:018:0161, зазначено, що ця земельна ділянка перебуває у користуванні ДП «Дніпровський лісгосп» у межах земель лісового фонду кв 4 виділи 16,32 Микитівського лісництва (а.с.126 - 127 т. 1).

На запит прокурора ДП «Дніпровське лісове господарство» листом № 01-05/208 від 27 червня 2022року повідомило, що будь-які листи від органів місцевого самоврядування щодо погодження землевпорядної документації на земельну ділянку зазначену у вищевказаному рішенні до підприємства не надходили. Інвентаризація земельних ділянок лісогосподарського призначення проводитися в рамках базового лісовпорядкування у відповідності до статті 46 Лісового кодексу України з періодичністю один раз на 10 років і останній раз проводилась в 2014році. Також інвентаризація земель лісового фонду України проводиться у відповідності до пункту 5 Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 квітня 2021року «Про заходи державної регіональної політики на підтримку децентралізації влади» введеного в дію Указом Президента України від 29 квітня 2021року №180/2021 (а.с.60-61 т. 1).

Листом Державного агентства лісових ресурсів України № 02-18/1404-22 від 23 лютого 2022року повідомлено, що Держлісагентство розглянуло лист Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра від 28 січня 2022року № 04/53-610вих-22, що надійшов від Секретаріату Кабінету Міністрів України (доручення Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2022року № 3380/0/2-22), стосовно вилучення та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Дніпровське лісове господарство», діяльність якого координується Дніпропетровським обласним управлінням лісового та мисливського господарства. Про присвоєння кадастрового номеру :03:018:0161 на земельну ділянку державної форми власності стало відомо з листа Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра. Держлісагентство погоджень щодо вилучення земельної ділянки та зміни її цільового призначення не надавало (а.с.82 86 т.1).

ДП «Дніпровське лісове господарство» листом від 18 липня 2022року № 01-05/258 на запит прокурора повідомило, що згідно таксаційного опису від 2014року на зазначеній земельній ділянці розташовані лісові культури віком 54 років та крутий схил. На теперішній час на ділянці знаходиться капітальна будівля, огороджена парканом, насадження відсутні (а.с.98 т. 1).

На запит прокурора листом від 18 жовтня 2022року № 539 Дніпровське обласне управління лісового та мисливського господарства повідомило, що відповідно до статті 48 ЛК України у 2014році ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» на замовлення ДП «Дніпровське лісове господарство» провела обстеження та склала матеріали лісовпорядкування земель лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні вказаного лісового господарства. В подальшому проєкт матеріалів лісовпорядкування був надісланий на адресу Міністерства екології та природних ресурсів України, яким був погоджений проєкт організації та розвитку лісового господарства для державних підприємств Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства. В свою чергу, 15 лютого 2016року Дніпропетровське обласне управління лісового та мисливського господарства відповідно до положень пункту 4.30 Положення про обласне управління лісового та мисливського господарства своїм наказом № 8 «Про затвердження матеріалів лісовпорядкування» затвердило вказані матеріали лісовпорядкування. Зважаючи на те, що Інвентаризація земельних ділянок лісогосподарського призначення проводиться в рамках базового лісовпорядкування у відповідності до статті 47 ЛК України з періодичністю один раз на 10 років, вищевказані матеріали лісовпорядкування на теперішній час є чинними. Крім того, 06 грудня 2019року наказом Дніпропетровського обласного управління лісового та мисливського господарства №58 на виконання статті 48 ЛК України, відповідно до погоджених Міністерством енергетики та захисту довкілля України від 29 жовтня 2019року №5/4-15/11733-19 матеріалів лісовпорядкування, затверджений Проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Дніпровське лісове господарство». Таким чином, було внесено зміни до вищевказаних матеріалів лісовпорядкування, як це передбачено положеннями статті 48 ЛК України (щорічне оновлення даних здійснюється лише у випадках наявності змін у лісовпорядкуванні, що відбулися протягом звітного (поточного) року). Отже, матеріали лісовпорядкування ДП «Дніпровське лісове господарство» 2014року, з відповідними змінами та доповненнями 2019року, є чинною лісовпорядкувальною документацією вказаного лісового господарства. (а.с.28-29, т. 2).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що з приводу спірної земельної ділянки розроблений проект землеустрою, ділянку сформовано та зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства та в подальшому отримано ОСОБА_1 на законних підставах.

Та правову підставу для відмови в позові суд вбачав у тім, що правомірність користування з боку відповідача ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою підтверджена належним чином та в жодний спосіб не спростована позивачем. Та позивач не довів правових підстав для висновку про те, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Суд виснував, що є безпідставним посилання позивача на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які не затверджені в установленому законом порядку, не містять матеріалів первинного обліку, та оскільки межі таких земель, до яких би включалась спірна земельна ділянка не встановлені, і навпаки підтверджено даними Генерального плану та Державного земельного кадастру те, що спірна земельна ділянка відноситься до території населеного пункту міста Дніпра, у межах територій садибної житлової забудови. Згідно висновків суду цільове призначення спірної земельної ділянки було визначено і не змінювалось, що також є свідченням неправомірного включення спірної земельної ділянки до картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи вибула з володіння держави спірна земельна ділянка незаконно та чи підлягає в такому разі відновленню порушене право держави шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь спірної земельної ділянки.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Частинами першою та другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу України).

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Правова позиція про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують наявність права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018року у справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018року у справі 488/5476/14-ц, від 07 жовтня 2020року у справі № 369/16418/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018року у справі №183/1617/16 сформувала правовий висновок щодо підтвердження речових прав на земельні ділянки за відсутності правовстановлюючих документів, вказавши таке: «…40. Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015року у справі № 6-224цс14).

За висновком судового експерта за результатами проведення судової земельно технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 23 червня 2023року, проведеної в рамках кримінального провадження, та попередженого про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, матеріали польових геодезичних робіт, які передбачені пунктом 4.4.16.глави 4 ГКНТА-2.04-02-98 відсутні, копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), цільове призначення: 02.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у районі вул. Чехова Соборний район м. Дніпро, розробленого ФОП ОСОБА_2 , затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21 квітня 2021року №284/6 та його затвердження не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування чинних станом на дату затвердження проекту (дослідницька частина висновку).

При відведенні у власність громадян земельних ділянок, у т.ч. з кадастровим номером :03:018:0161 змінено основне цільове призначення (категорію) цих земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови. Фактичне землекористування земельною ділянкою не відповідає правовстановлюючим документам із землеустрою на земельні ділянки та нормативно-правовим актам.

Земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0161 повністю розташовані в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство», згідно з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Дніпровське лісове господарство» 2013року.

За змістом частин першої, третьої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Суд першої інстанції відхиляючи висновок судового експерта в якості доказу, зазначав, що від отриманий не у відповідності до вимог ст. 106 ЦПК України, матеріали для експертизи зібрані не у порядку ст. 107 ЦПК України, висновок не містить посилання на те, що він підготовлено для подання до суду, а тому вважав, що цим висновком прокурор не довів, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення.

Водночас, такий висновок суду є помилковим та необґрунтованим, колегія суддів вважає висновок судового експерта належним та допустимим доказом, оскільки в сукупності з іншими наданими доказами він підтверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0161 повністю розташована в межах земель, які перебувають у постійному користуванні ДП «Дніпровське лісове господарство».

Вважаючи, що висновок експерта не є доказом по цивільній справі, відповідачі не спростували цього висновку та не заявляли клопотань про призначення в цій справі експертизи.

Також надані ДП «Дніпровське лісове господарство» планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Микільського лісництва та матеріали базового лісовпорядкування Микільського лісництва (таксаційний опис земельних ділянок лісового фонду станом на 01 січня 2014року та планшет № 1 лісовпорядкування 2013року) є належними та допустимими доказами в підтвердження належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

На переконання апеляційного суду в матеріалах справи достатньо доказів для ствердження про те, що зазначена земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, що встановлено на підставі матеріалів лісовпорядкування та цільове призначення землі з лісогосподарського на інше не змінювалось.

Отже, виходячи з наведеного, всупереч вимогам ЗК України Дніпровська міська рада ухвалила рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки державного лісового фонду за відсутності згоди на її вилучення ДП «Дніпровське лісове господарство», тобто вибула з володіння держави незаконно.

Тож, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що з приводу спірної земельної ділянки розроблений проект землеустрою, ділянку сформовано та зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства та в подальшому отримано ОСОБА_1 на законних підставах.

Водночас, відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Тож, належним відповідачем за позовом про витребування земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування норм статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020року у справі №922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Отже, заявлені прокурором вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади Дніпровської міської ради, на підставі якого земельна ділянка вибула з власності держави, саме по собі не відповідає належному способу захисту, і такі обставини повинні встановлюватися у межах справи про витребування такого майна з чужого незаконного володіння.

Ураховуючи викладене, у цій справі позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року не відповідають належному способу захисту права власності.

Та відмовляючи у задоволенні позову прокурора в цій частині, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог, а не з мотивів обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що у задоволенні позову прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Та власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021року в справі № 359/3373/16-ц, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.

Апеляційний суд встановив, що передана у приватну власність ОСОБА_1 спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача (ДП «Дніпровське лісове господарство») у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, тому рішення Дніпровської міської ради № 284/6 від 21 квітня 2021року не відповідає положенням чинного законодавства.

Отже земельна ділянка вибула із власності держави незаконно та поза її волею.

Тож, встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду незаконно вибула з володіння держави, а право власності на земельну ділянку було зареєстроване за ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку, що порушене право держави підлягає відновленню шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави спірної земельної ділянки.

Щодо вимоги позову про скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі колегія суддів доходить висновків про необхідність її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Основним критерієм об`єкта цивільних правовідносин є його оборотоздатність, тобто можливість вільно відчужуватися або переходити від однієї особи, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно з частиною першою статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Положеннями частини першої статті 79 ЗК України унормовано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом положень частин першої-четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини десятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації (частина тринадцята статті 79-1 ЗК України; аналогічне положення передбачене у частині десятій статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

З наведеного вбачається, що повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) шляхом задоволення позовної вимоги про витребування майна в повній мірі не відбувається з огляду на те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:018:0161, як земельна ділянка належна до лісового фонду, втратила статус об`єкта цивільних прав, тому рішення суду про витребування майна не є підставою для здійснення реєстратором відповідних дій щодо проставлення відмітки про скасування державної реєстрації прав і закриття відкритого розділу державного реєстру прав та відповідної реєстраційної справи, оскільки за відповідачем зареєстроване право не на витребувану спірну земельну ділянку, а на новоутворену земельну ділянку, що не відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Спеціальний Закон, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, є Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Згідно з частинами першою, четвертою та дев`ятою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Відповідно до пунктів 60, 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів/ініціала власного імені Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Отже, для ідентифікації земельної ділянки як окремого об`єкта цивільного права необхідною умовою є наявність усіх характеристик такого об`єкта, у тому числі, її кадастровий номер, розмір, межі та координати, які містяться у Державному земельному кадастрі, і використовуються реєстратором за умови наявності таких відомостей у ньому.

З огляду на зазначене та враховуючи встановлені фактичні обставини у цій справі колегія суддів доходить висновку, що у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав на земельну ділянку, а тому задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0161, у Державному земельному кадастрі призведе до ефективного способу захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Доводи відповідачів про те, що спірна земельна ділянка була Дніпровською міською радою включена в генеральний план розвитку міста Дніпра, а тому не відноситься до земель лісогосподарського призначення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами у справі та матеріали справи не містять доказів того, що передача спірної земельної ділянки з земель лісогосподарського призначення була узгоджена з відповідними компетентними органами.

Експертний звіт ДП «Укрдержбудекспертиза» щодо розгляду проекту містобудівної документації «внесення змін до генерального плану розвитку м.Дніпра» від 17 березня 2020року не містить посилання на узгодження меж, лише зазначено, що зміст зазначеної містобудівної документації відповідає законодавству, будівельним нормам, рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань планування і забудови територій, а також вимогам завдання на розроблення містобудівної документації.

В містобудівному висновку щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 за підписом заступника начальника головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради, зазначено, що за матеріалами генерального плану розвитку зазначена земельна ділянка знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови.

Проте доказів, що генеральний план розвитку міста Дніпра, затверджений рішенням міської ради від 02 вересня 2020року №84/60, було розроблено та затверджено при наявності погодження з ДП «Дніпровське лісове господарство» матеріали справи не містять.

Документи, які готувалися для передачі ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки , були виготовлені на підставі генерального плану міста, де вже було встановлено, що вона відноситься до земель міста. Погодження з суміжними землекористувачами не проводилося.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при частковому задоволенні цього позову не буде допущено непропорційності втручання у право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017року, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням національних особливостей та фактичних обставин справи, оскільки оцінці підлягає не тільки поведінка органів держави-відповідача, але і самого скаржника.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша-четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018року у справі № 372/2180/15-ц, від 12 червня 2019року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020року у справі № 469/1044/17.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022року у справі № 461/12525/15-ц).

Також при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності набувача нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019року у справі № 669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020року у справі №610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021року у справі № 925/1351/19).

Колегія суддів зазначає, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення та вибула з володіння у постійного землекористувача ДП «Дніпровське лісове господарство» без відома та волі відповідних державних органів, на які покладена функція реалізації державної політики у сфері лісового господарства внаслідок порушення встановленого законодавством України порядку, а ОСОБА_1 набув право на земельну ділянку з порушенням вимог закону, а тому втручання у право останнього відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності, легітимності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023року у справі №488/2807/17 звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення протиправно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Тож, колегія суддів зауважує, що за встановлених у справі обставин, відсутнє порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосований захід втручання у права ОСОБА_1 , з огляду на обставини вибуття спірної земельної ділянки із власності держави є виправданим та пропорційним поставленій меті.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги частково підтверджують.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права апеляційний суд вважає, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння держави та порушене право держави підлягає відновленню шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на її користь спірної земельної ділянки, а тому позовні вимоги прокурора підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

Так, при зверненні до суду з позовом у 2022році прокурором сплачено судовий збір за дві немайнові вимоги (скасування рішення міської ради та витребування земельної ділянки) по 2481,00грн та збільшуючи позовні вимоги у 2023році сплатив ще 2684,00грн за позовну вимогу немайнового характеру (скасування державної реєстрації земельної ділянки).

Також прокурором сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9175,20грн.

Враховуючи, що дві з трьох позовних вимог підлягають задоволенню, на користь прокуратури з відповідачів підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 2481,00+2684,00 = 5 165,00грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 5165,00 х 150% х 0.8 = 6198,00грн, а разом 11 363,00грн, тобто по 5 681,50грн з кожного.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2023року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, про визнання незаконним і скасування рішення та витребування земельної ділянки задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0161, яка розташована в районі вул. Чехова м. Дніпро Дніпропетровської області, шляхом витребування її із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації.

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:018:0161 у Державному земельному кадастрі.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі по 5 681,50грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2025року.

Судді: