ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Ухвала

Іменем України

28 листопада 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Костюк О.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за несвоєчасну виплату заборгованості, -

Встановив:

29 вересня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за несвоєчасну виплату заборгованості.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 вересня 2025 року, справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 18).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

24.11.2025 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в редакції заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2025 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, відомості про постановлену ухвалу відображені в протоколі судового засідання.

Представник Головного управління ПФУ у Київській області для участі в судовому засідання не з`явився, подали клопотання про розгляд справи без участі представника Головного управління ПФУ у Київській області за наявними в матеріалах справи доказами (а. с. 26-27).

З урахування наведеного, керуючись приписами частини 1статті 223 ЦПК України, суд ухвалив проводити судове засідання за відсутності представника Головного управління ПФУ у Київській області.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами і перейшов на стадію ухвалення судового рішення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Так, судом було встановлено, що спір виник у зв`язку із несвоєчасним виконанням Рішення Київського окружного адміністративного суду по справі № 320/9730/21 від 04 січня червня 2022 року щодо визнання протиправними дій відповідача, Головного управління пенсійного фонду України у Київській області, та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 грудня 2019 року.

Згідно тверджень позивача, станом на дату звернення з позовом до суду сума заборгованості за перерахованою, але не виплаченою пенсією становить 141 124,85 гривень, що підтверджується листом Головного управління ПФУ у Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи.

На значений розмір не виплачених коштів були нараховані інфляційні втрати і 3 % річних у відповідності до приписів частини 2 статті 625 ЦК України у загальній сумі 72 169,80 гривень, що включає 56 731,70 гривня інфляційні втрати, 15 438,10 гривні 3 % річних.

Таким чином, необхідність стягнення заявлених до сплати сум обумовлена несвоєчасним виконанням рішення суду, ухваленого в порядку адміністративного судочинства.

Згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Далі, Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року в справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 викладено загальні висновки щодо принципів визначення юрисдикції судового спору в цілому. Зокрема, міститься висновок про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених цією нормою грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за якою слід розглядати основний спір. Також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 зроблено висновок про те, що вимоги про стягнення з Фонду інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Такий висновок підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справа № 420/2411/19.

Далі, згідно правової позиції, висловленої в Постанові ВС від 28 травня 2025 року по справі № 750/12323/23, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Отже, розгляд спорів про стягнення інфляційних втрат на 3 % річних, нарахованих на суму боргу, що виник внаслідок несвоєчасного виконання рішення відповідного адміністративного суду про перерахунок пенсії, теж підлягає розгляду з правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки також були підтримані в Постановах Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року по справі № 761/4738/24, від 22 червня 2023 року по справі № 761/10094/22, від 20 жовтня 2024 року по справі № 761/15587/24.

Подібні правові висновки викладені і в Постанові ВС від 07 квітня 2025 року по справі № 554/1326/24.

Отже, з урахуванням наведених аргументів, зазначений спір повинен бути розглянутим за правилами адміністративного судочинства.

Далі, оскільки провадження у справі підлягає закриттю, суд у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України не вирішує питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Тому, керуючись приписами пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, -

Постановив:

Закрити провадження в цивільній справі за ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди за несвоєчасну виплату заборгованості.

Роз`яснити позивачу його право звернутися з відповідними вимогами за правилами адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 03.12.2025 року.

Суддя В.О.Самуха