Справа № 727/4153/25
Провадження № 2/727/1237/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

за участю секретаря Лепчук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді Калмикової Юлії Олександрівни в цивільній справі №727/4153/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення права власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки земельної ділянки, 1/2 частки майнових прав на нерухоме майно, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Гіпербуд»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про визначення права власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки земельної ділянки, Ѕ частки майнових прав на нерухоме майно, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Гіпербуд».

02 грудня 2025 року через канцелярію суду відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді, в якій просив задовольнити заяву про відвід судді Шевченківського районного суду м. Чернівці Калмикової Ю.О. у цивільній справі №727/4153/25, на обґрунтування чого зазначив.

У провадженні судді Шевченківського районного суду пані ОСОБА_3 знаходиться цивільна справа №727/4153/25.

Рішенням Шевченківського районного суду від 01 жовтня 2021 року у цивільній справі №727/6669/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Через три з половиною роки, в квітні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду міста Чернівці із позовною заявою про визнання спільного майна подружжя та його поділ до ОСОБА_1 . Позовна заява прийнята до розгляду ( справа № №727/4153/25).

Відповідачем, ОСОБА_1 , подано клопотання про застосування термінів позовної давності.

Позивачка, ОСОБА_2 , просить визнати за нею право власності на нерухоме майно (землю та житловий будинок) та не повідомляє суду про придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя автомобіль. Зазначений автомобіль куплений на ім`я позивачки та знаходиться в її розпорядженні.

Апелянтом, ОСОБА_1 , до Шевченківського районного суду міста Чернівці подано зустрічну позовну заяву в якій зазначені вимоги щодо визначення права власності на все майно подружжя, зокрема зазначений автомобіль.

Для складення зустрічної позовної заяви (отримання відповіді на запити щодо наявного майна, тощо) представникам апелянта знадобився термін більший ніж 15 днів, що були надані судом першої інстанції.

Тому при поданні зустрічної позовної заяви було подано також клопотання про продовження термінів. В клопотанні заявником було зазначено, що підготовка зустрічного позову вимагала надіслання запитів та отримання відповіді на зазначені запити. Крім того, звертаємо увагу Шановного Суду на те, що зазначена робота відбувалася літом, в період відпусток в більшості державних органів та держателів реєстрів.

Чинне законодавство України передбачає, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи (ч.2 ст. 127 ЦПК України).

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк (ч.4 ст. 127 ЦПК України).

Зустрічний позов ОСОБА_1 був поданий одночасно із заявою про продовження процесуальних строків на подання зустрічного позову.

Згідно з ч.6 ст.127 ЦПК України, про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою (ч.7 ст.127 ЦПК України).

Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.8 ст. 127 ЦПК України).

В порушення вимог ч.6 ст.127 ЦПК України, судом не було ознайомлено сторони із жодною ухвалою відповідного змісту.

Натомість, в судовому засіданні 10.11.2025 року судом було проголошено вступну та резолютивну частину Ухвали про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви.

Повний текст Ухвали від 11.10.2025 року адвокат Куцак О.М. отримала 25.11.2025 року, що доводиться відміткою про ознайомлення в матеріалах судової справи № 727/4153/25.

За таких обставин, неприйняття зустрічної позовної, на нашу думку, є проявом упередженого ставлення судудо однієї із сторін судового розгляду.

Адже судовий розгляд основного позову про поділ нерухомого майна не буде об`єктивним без розгляду поділу всього набутого під час шлюбу майна - як нерухомого, так і рухомого.

Крім того, позивачкою грубо порушений термін на звернення до суду із вимогою про поділ майна подружжя, що не завадило прийняттю позовної заяви до розгляду.

Звичайно, надання судом оцінки наявності чи відсутності пропуску процесуального терміну є частиною процедури судового розгляду.

Але принцип рівності сторін та об`єктивності судового розгляду вимагає застосування такого підходу до всіх сторін судового розгляду, а не лише до позивачки.

Інститут відводу (самовідводу) є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Відповідно до ч. 5 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Так, Велика палата Верховного в ухвалі від 04.02.2020 р. щодо розгляду заяви про відвід судді у справі №908/137/18 зазначила наступне: «..для правової системи України, а також для того, щоби за суб`єктивним критерієм з боку стороннього спостерігача не виникли сумніви у неупередженості судді-доповідача під час вирішення справи Велика Палата Верховного Суду задовольняє клопотання про відвід судді-доповідача.

Відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові №277/599/15-к 17.09.2019 р. будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики передбачено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Як зазначено у коментарі до Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, відчуття упередженості це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях.

У рішенні у справі «Castillo Algaro v. Spain» (постанова від 28 жовтня 1998 року, збірник 1998-VIII, с. 3116, параграф 45) зазначено, що дійсно навіть припущення про факти, які ставлять під сумнів безсторонність суду, можуть мати певне значення; йдеться про довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні викликати у людей.

Відповідно до ч. 8 ст. 40 ЦПК України, суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.

Суд вважає можливим розглянути клопотання за відсутності учасників справи.

Так, розглянувши заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді Калмикової Ю.О., суд прийшов наступного.

Згідно з п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч.1,3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства с верховенство права та змагальність сторін.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Встштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням с довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судлі зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого с підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Сулу з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах Марино»). Термін «закон» про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу суддів (рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії»). Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст.6 (справи «Цанд проти Австрії», заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти Франції», заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавенте проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про суб`єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб`єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об`єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об`єктивної безсторонності тісно пов`язані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «ОСОБА І проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції»).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді, що передбачають Бангалорські принципи поведінки суддів від 19.05.2006 року, схвалені Резолюцією ООН 27.07.2006 року N 2006/23.

Згідно п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Де Куббер проти Бельгії» правосудля повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться, тому будь-який суддя, щодо якого є обгрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, судді, секретар судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками процес.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 ЦПК України, відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЦПК України відвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України, якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Заява про відвід судді у цивільній справі № 727/4153/25 подана відповідачем ОСОБА_1 02.12.2025, а судове засідання відкладене на 04.12.2025 року на 15 годину 00 хвилин, таким чином, заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання поза межами судового засідання.

Водночас, на день надходження заяви про відвід судді, цивільна справа №727/4153/25 перебуває в Чернівецькому апеляційному судді та до Шевченківського районного суду м. Черінвці не повернута, у зв`язку з чим судове засідання 04.12.2025 не відбудеться, а отже, суд вважає заяву про відвід судді Калмиковій Ю.О. такою, що подана за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, а тому вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу, якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу.

З поданої заяви про відвід судді Калмикової Ю.О. жодної підстави, передбаченої у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України, судом не вбачається.

Вивчивши заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді, суд вважає, що обґрунтування, наведені в заяві, не можуть розцінюватись як підстава для відводу судді по справі, оскільки вони відносяться до постановлення суддею ухвал про забезпечення позову та відкриття провадження у справі, та фактично зводиться до оцінки здійснення процесуальних дій суддею по справі і обставини, на які посилається позивач у заяві не є такими, що викликають сумнів у неупередженості суду, оскільки процесуальні дії проведені суддею, а також і прийняті за їх розглядом рішення, можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному порядку, визначеному процесуальним законом, що не може бути підставою для відводу судді.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальним рішенням судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Отже, підстави для відводу, викладені відповідачем, є суто суб`єктивними, надуманими, необґрунтованими у повному обсязі, є його суб`єктивною думкою та явною незгодою відповідача з керуванням ходу судового засідання головуючою у справі.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що у своїй заяві відповідач не навів аргументованих доводів, які могли б викликати сумніви в об`єктивності і неупередженості судді при розгляді даної цивільної справи, а даний відвід є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 11 ст. 40 ЦПК України, за результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 36, 39, 40, 258-261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відвід, заявлений відповідачем ОСОБА_1 судді Шевченківського районного суду м. Чернівці Калмиковій Ю.О. у цивільній справі №727/4153/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення права власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки земельної ділянки, 1/2 частки майнових прав на нерухоме майно, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Гіпербуд», визнати необґрунтованим.

Заяву про відвід судді Шевченківського районного суду м. Чернівці Калмиковій Ю.О. у цивільній справі №727/4153/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення права власності на 1/2 частки житлового будинку, 1/2 частки земельної ділянки, 1/2 частки майнових прав на нерухоме майно, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Гіпербуд» передати до канцелярії Шевченківського районного суду м. Чернівці для проведення автоматизованого розподілу між суддями, в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. О. Калмикова