справа № 331/7746/23
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, у якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з усього майна, яке належить боржнику;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт
з усього майна, яке належить боржнику, накладений у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначала, що у квітні 2023 року при оформленні своїх спадкових прав у приватного нотаріуса вона дізналася про наявність у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень інформації про те, що стосовно неї були відкриті два виконавчі провадження, які завершено, а саме: виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 21 жовтня 2011 року (далі - виконавчий лист № 2-31/2011), про стягнення з неї на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк») заборгованості за рамковою угодою, яка складається з боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами - 613 455,85 грн, боргу за процентами за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу з пені - 2 037 361,22 грн; виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за рамковою угодою, яка складається з боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами - 613 455,85 грн, боргу за процентами за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу з пені - 2 037 361,22 грн.
Заявник указувала, що в зазначених виконавчих провадженнях було накладено арешт на все майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження.
Відповідно до інформації про виконавче провадження від 22 листопада
2023 року описане та арештоване майно реалізоване Запорізькою філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на підставі договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 21 листопада 2012 року № 05/303/12/А
і № 05/304/12/А. Платіжним дорученням від 21 грудня 2012 року № 1377 перераховано кошти від реалізації іпотечного майна в сумі 1 002 214,04 грн. Таким чином, вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» від реалізації задоволено частково, а саме в сумі 1 002 214,04 грн.
Також зазначала, що постановою державного виконавця від 11 березня
2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Виконавче провадження завершено.
11 жовтня 2023 року заявник на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направила заяву про зняття арешту, накладеного на нерухоме майно боржника, однак відповіді не отримала.
№ НОМЕР_2 сплив, матеріали виконавчого провадження знищено у січні
ОСОБА_1 , зважаючи на те, що виконавчі провадження завершено, стягувач не звертався повторно до виконавчої служби, тобто з боку стягувача немає майнових претензій, а наявність протягом тривалого часу (одинадцять років) нескасованих арештів та заборон на відчуження майна боржника
є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, просила скаргу задовольнити.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, скаргу задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб - державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з рухомого та нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 .
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт накладений на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , накладений
у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що незняття арешту з майна боржника у виконавчих провадженнях саме за обставинами цієї справи є неправомірною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень
у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а наявність протягом тривалого часу (понад 11 років) нескасованих арештів на майно боржника, за умови завершення виконавчого провадження та відсутності майнових претензій з боку стягувача,
є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Постановою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року касаційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня
2024 року скасовано й ухвалено нове судове рішення про відмову
в задоволенні скарги.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Крім того, державний виконавець не має обов`язку знімати арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із направленням виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

Оскільки за обставин цієї справи доказів виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості заявниця не надала, як і не надала доказів завершення виконавчих проваджень з виконання виконавчого листа

№ 2-31/2011 на іншій підставі, яка давала б державному виконавцю право зняти арешт з майна боржника, а повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла до 05 жовтня 2016 року, та пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції після 05 жовтня 2016 року, не є підставою для зняття арешту з майна боржника.

Однак з висновками Верховного Суду щодо результатів вирішення цієї справи погодитися не можу з таких підстав.

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 28 вересня 2009 року № 2-2284, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма є в частині першій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом норми містяться у статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 2016 року).

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження

у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.

У Законі України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) немає норми, аналогічної нормі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року). Закон України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи) не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо визначає виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження - у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу - в статті 37.

У пункті 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) зазначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:

у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та, відповідно, різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження

і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції 1999 року) (частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження: зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи)).

У частині п`ятій статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції 1999 року) було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинний на момент розгляду цієї справи).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється у разі, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу свідчить не про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то такий стягувач може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Таким чином, у законодавстві чітко передбачено два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження, й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас передбачено випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Ураховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не

є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи)).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24)

Разом із цим у частині третій статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) було визначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом .

Аналогічні норми є в частині третій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на момент розгляду цієї справи).

Отже, визначення посадової особи, яка має повноваження зняти арешт з майна боржника, накладений у виконавчому провадженні, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту.

Із матеріалів справи відомо, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011 від 21 жовтня 2011 року, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за рамковою угодою, яка складається з: боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами -

613 455,85 грн, боргу за процентам за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу з пені - 2 037 361,22 грн.

Постановою державного виконавця від 10 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011.

Постановою державного виконавця від 11 березня 2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог).

Згідно з даними АСВП на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебувало також виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання того ж виконавчого листа № 2-31/2011.

Постановою державного виконавця від 05 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Постановою державного виконавця від 05 квітня 2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 накладено арешт на все майно боржника

ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

З відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит від 23 серпня 2023 року № 37178-7-26-1 відомо, що постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_2 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Термін зберігання матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2 сплив, матеріали виконавчого провадження знищено у січні 2020 року.

11 жовтня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_1 направила заяву про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19 жовтня 2023 року № 51472-7-26.1 заявнику роз`яснено про відсутність підстав для зняття арешту з майна. Повідомлено ОСОБА_1 , що станом на тепер, згідно

з даними АСВП, загальна сума заборгованості з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій становить 7 585 820,56 грн. Надано реквізити Відділу для сплати заборгованості.

Заявник зазначала, що виконавчі провадження завершено, стягувач не звертався повторно до виконавчої служби, тобто з боку стягувача немає майнових претензій.

У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року

№ 512/5, визначено, що в разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі, від сторін виконавчого провадження.

Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених

у межах знищеного виконавчого провадження, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду відповідної заяви.

Суди першої і апеляційної інстанцій, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , повинні були зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення виконавчого провадження та залежно від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 450 ЦПК України скарга розглядається

у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника

і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

У статті 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій не дослідили матеріалів відновленого виконавчого провадження та не встановили обставин і підстав його завершення, від чого залежить висновок про обґрунтованість або необґрунтованість скарги ОСОБА_1 , вважаю, що колегії суддів слід було касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані рішення скасувати,

а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

СуддяВ. М. Коротун