Справа № 307/4253/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Ніточко В.В., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 пор розірвання шлюбу.

Позов мотивувала тим, що 05 травня 2008 року у виконкомі Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області між сторонами було укладено шлюб, актовий запис №25. Від даного шлюбу в них народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сімейне життя між сторонами не склалось, головною причиною розірвання шлюбу є те, що відповідач часто зловживав алкогольними напоями, що призводило до повного припинення сімейних стосунків.

Відповідач нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи часто виникали сварки, любові та поваги до позивачки не проявляв та не давав їй жодної підтримки. Шлюб між сторонами існує тільки формально, збереження шлюбу та примирення є неможливим.

За вказаних підстав ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який був зареєстрований 05 травня 2008 року у виконкомі Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, актовий запис - №25.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 гривень судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та направити справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У своїх доводах посилається на те, що суд першої інстанції формально розглянув справу та не врахував всіх обставин справи, не встановив дійсних причин звернення позивача з позовом. Вказує, що розірвання шлюбу негативно вплине на емоційно-психологічний стан дітей, а тому суду слід вжити заходів щодо примирення сторін.

Крім того вказує, що судом не було повідомлено його про розгляд справи та розглянуто таку без його участі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гримут Т.В., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Повідомляє суду, що нею вживалися всі заходи для примирення з відповідачем, однак такі не дали результату. Не бажає продовжувати перебувати в шлюбі з відповідачем.

У дане судове засідання учасники справи не з`явились.

Від адвоката Гримут Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі її довірительки. Просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, яке мотивує тим, що він перебуває за кордоном та не зможе брати участь в розгляді справи. Просить надати додатковий строк для примирення, щоб зберегти сім`ю.

Інших заяв або клопотань на адресу апеляційного суду не надійшло.

Позивач ОСОБА_2 повідомлена шляхом надіслання їй судової повістки поштовими засобами зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 06.10.2025.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлений шляхом надіслання судової повістки в електронному вигляді на його електронну адресу, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документу від 05.09.2025 (а.с.122).

З приводу заявленого клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд вважає, що підстави для відкладення справи відсутні зважаючи на незначну складність справи та повідомлення всіх сторін спору про дане судове засідання. Щодо надання строку для примирення, то такий судом першої інстанції надавався згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2024 строком на два місяці, однак примирення сторони не досягли, а тому заявлене клопотання не підлягає до задоволення.

У зв`язку з тим, що сторони по справі не з`явились, однак такі були повідомлені про судове засідання належним чином, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то таку слід вирішити по суті.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 05 травня 2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб у виконкомі Тернівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, актовий запис №25.

У сторін від шлюбу народилося троє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02.12.2011; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 17.07.2023; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 31.01.2019.

На момент розгляду справи позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, та фактично припинили шлюбні відносини.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

З аналізу ч. 7 ст. 240 ЦПК України слідує, що надання строку для примирення подружжя у шість місяців є правом суду, а не його обов`язком.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Подружнє життя між сторонами виявилося неможливим, внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними, різних характерів, поглядів на сімейне життя, ведення спільного господарства. У зв`язку з цим між ними втрачено взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. Примирення між ними неможливе, шлюб існує лише формально.

Вказане підтверджується небажанням ОСОБА_2 в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, а тому позов підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогами ст. 112 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Доводи відповідача про те, що суд формально розглянув справу та таким не було встановлено істотних обставин за яких спільне життя і збереження шлюбу суперечили б інтересам когось із подружжя, чи їх дітей, є необґрунтованим і зводиться виключно до незгоди з рішенням суду.

Зокрема одним з основних доводів апеляційної скарги є те, що розірвання шлюбу негативно вплине на дітей подружжя, оскільки такі будуть зазнавати негативного психологічного впливу та не будуть отримувати достатньо любові та опіки від батьків.

У Постанові Верховного Суду від 23.10.2024 у справі №501/3594/20 у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду наголошено, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Не можна заперечувати той факт, що проживання дитини в нероздільній та дружній сім`ї буде сприяти забезпеченню її найкращих інтересів, розвитку дитини в плані фізичному, духовному, інтелектуальному, тощо. Однак, такий розвиток не забезпечується в сім`ї, де немає любові та взаєморозуміння між подружжям, де панує постійна атмосфера психологічного тиску чи насилля між чоловіком та жінкою. Тобто, таке перебування в шлюбі буде не тільки шкодити одному з подружжя, який підтримує шлюбні відносини тільки формально, але й дітям, оскільки такі будуть перебувати у атмосфері постійного напруження, що також може зашкодити нормальному психологічному стану дитини та не буде сприяти її різнобічному розвитку.

Таким чином, враховуючи небажання позивачки продовжувати шлюбні відносини з відповідачем, та неможливість примушування перебувати в шлюбі, що відповідає ст. 24 СК України, слід дійти до висновків, що подальший шлюб між сторонами неможливий, оскільки такий носить формальний характер. Саме таке рішення буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Щодо доводів відповідача, які стосуються того, що позивачка бажає примирення між сторонами, то такі не знаходять свого підтвердження, зокрема через те, що ОСОБА_2 неодноразово як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції звертала увагу судів, що не бажає примирятися з відповідачем.

Більше того, у відзиві на апеляційну скаргу така зазначає, що їздила до відповідача у Польщу та намагалася примиритись, однак таке примирення виявилось безрезультативним, оскільки знову почались сварки та психологічний тиск зі сторони відповідача.

Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд справи здійснюється вже з жовтня 2024 року, коли було ініційовано позов про розірвання шлюбу, однак сторони за більше ніж рік не змогли знайти спільні точки дотику та примиритися.

Крім цього, відповідач у заяві від 28.10.2025 просив апеляційний суд відкласти розгляд справи та надати додатковий термін для примирення сторонам. Однак, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.11.2024 сторонам надавався час на примирення строком на два місяці, тобто суд першої інстанції дав можливість сторонам примиритися, хоча сторона позивача заперечувала щодо такого, та такий час не був реалізований подружжям належним чином.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не вказують на те, що судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

З врахування вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, і доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: