ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 136/831/14-ц

провадження № 61-4783св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Брицька сільська рада Липовецького району Вінницької області, правонаступником якої є Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 рокуу складі колегії суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У 2014 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що 28 травня 2011 року рішенням загальних зборів уповноважених членів Спілки cпіввласників майна реорганізованого Колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь» (далі - КСП «Промінь») с. Брицьке Липовецького району Вінницької області йому було виділено у вартість належних майнових паїв комплекс будівель зернотоку, що розташований по АДРЕСА_1 . Вказані будівлі були передані йому відповідно до акту приймання - передачі від 30 грудня 2011 року. Оскільки будівлі були збудовані в 1956 році без дозволу на виконання будівельних робіт, будь-які документи на них відсутні, позивач виготовив технічний паспорт, звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж будівлі, що встановлюють відповідність будівлі вимогам надійності та безпечної експлуатації.

В подальшому, при оформленні права власності на вказану будівлю та реєстрації її в передбаченому чинним законодавством порядку в Державній реєстраційній службі, згідно з вимогами чинного законодавства обов`язкова наявність у суб`єкта містобудування земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти. Однак, як зазначало Головне управління Держземагенства у Вінницькій області у своєму листі від 26 листопада 2013 року, відповідно до положень статті 134 ЗК України для того щоб оформити земельну ділянку під будівлею спочатку необхідно оформити та зареєструвати в передбаченому чинним законодавством порядку право власності на будівлі (споруди), які знаходяться на цій земельній ділянці. Наведені норми законодавства прямо суперечать вимогам пункту 30 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів з питань регулювання містобудівної діяльності» від 20 листопада 2012 року № 5496-VI, де зазначено, що власник (користувач) земельної ділянки може через ДАБІ України ввести в експлуатацію, і в подальшому зареєструвати в органах Укрдержреєстру речове право власності на об`єкти нерухомого майна, які на ньому розташовані. Внаслідок цих обставин Державна реєстраційна служба у Липовецькому районі Вінницької області відмовила йому у прийнятті та реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості.

Вважав, що порушуються його права та охоронювані законом інтереси щодо права власності на нерухоме майно.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на комплекс будівель зернотоку, що складається з: вагової - літ «А» загальною площею 19,2 кв. м, до складу якого входить: підвал - літ. «п/А» загальною площею 8,2 кв. м; пультова - літ. «А-1» загальною площею 11,8 кв. м; пультова - літ. «А-2» загальною площею 7,4 кв. м; навіс - літ. «а», 1956 року побудови; зерноскладу - літ. «Б» загальною площею 2267,2 кв. м, до складу якого входить: зерносклад - літ.«Б-1» загальною площею 733 кв. м, зерносклад -літ. «Б-2» загальною площею 376 кв. м, підсобне приміщення - літ. «Б-3» загальною площею 13,3 кв. м; склад - літ. «Б-4» загальною площею 22,3 кв. м; зерносклад - літ.«Б-5» загальною площею 656,2 кв. м, зерносклад - літ. «Б-6» загальною площею 66,8 кв. м, зерносклад - літ. «Б-7» загальною площею 215,5 кв. м; зерносклад - літ. «Б-8» загальною площею 664 кв. м; зерносклад - літ. «Б-9» загальною площею 117,7 кв. м; прибудови - літ. «б» загальною площею 130,1 кв. м, 1956 року побудови; зерноскладу - літ. «В» загальною площею 20,4 кв. м, до складу якого входить: підвал літ. «п/в» площею 22,1 кв. м, 1956 року побудови, ЗАВ - 40 - літ. «№1»; силосна яма -літ. «№2».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на комплекс будівель зернотоку, що складається з: вагової - літ. «А» загальною площею 19,2 кв. м, до складу якого входить: підвал - літ. «п/А» загальною площею 8,2 кв. м; пультова - літ. «А-1» загальною площею 11,8 кв. м; пультова - літ. «А-2» загальною площею 7,4 кв. м; навіс - літ. «а», 1956 року побудови; зерноскладу - літ. «Б» загальною площею 2267,2 кв. м, до складу якого входить: зерносклад - літ. «Б-1» загальною площею 733 кв. м, зерносклад - літ. «Б-2» загальною площею 376 кв. м, підсобне приміщення - літ. «Б-3» загальною площею 13,3 кв. м; склад - літ. «Б-4» загальною площею 22,3 кв. м; зерносклад - літ. «Б-5» загальною площею 656,2 кв. м, зерносклад - літ. «Б-6» загальною площею 66, 8 кв. м, зерносклад - літ. «Б-7» загальною площею 215,5 кв. м; зерносклад - літ. «Б-8» загальною площею 664 кв. м; зерносклад - літ. «Б-9» загальною площею 117,7 кв. м; прибудови - літ. «б» загальною площею 130,1 кв. м, 1956 року побудови; зерноскладу - літ. «В» загальною площею 20,4 кв. м, до складу якого входить: підвал літ. «п/в», площею 22,1 кв. м, 1956 року побудови, ЗАВ - 40 - літ. «№1»; силосна яма - літ. «№2».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем правомірно набуто об`єкт нерухомості, що є предметом спору, який відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації.

З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, наведені ним у позовній заяві, щодо неможливості реалізації свого права власності за наявності колізій у чинному законодавстві, що дає підстави суду для винесення рішення про задоволення позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року скасовано і постановлено нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що співвласники майна КСП мають право отримати свій майновий пай в натурі з виділенням конкретного майна лише на підставі рішення загальних зборів співвласників. Оскільки майно КСП належить на праві спільної часткової власності його членам, його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден зі співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц та від 18 грудня 2019 у справі № 131/475/16-ц.

Із доданих ОСОБА_2 до апеляційної скарги документів, зокрема копії свідоцтва про прийняття спадщини, встановлено, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв спадщину, яка складається з права на майновий пай КСП «Промінь» с. Брицьке Липовецького району Вінницької області, а тому вирішення цього спору безпосередньо стосується його прав та інтересів.

Зі змісту позовних вимог, зокрема визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, що належали КСП «Промінь», належними відповідачами є усі власники майнових паїв реорганізованого КСП «Промінь» або Спілка співвласників у випадку її створення та реєстрації в установленому законом порядку, оскільки рішення, що стосується майна, яке підлягає передачі певній особі, прямо впливає на їх права та інтереси, як осіб, які теж мають право на набуття такого майна. Пайовий фонд реорганізованого КСП «Промінь» є власністю усіх пайовиків як співвласників, тому є очевидним, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення про визнання права власності на майно реорганізованого КСП «Промінь» вирішено питання про їх суб`єктивні права і обов`язки щодо цих паїв. Водночас, звертаючись до суду з цим позовом, позивач визначив відповідачем Брицьку сільську раду Липовецького району Вінницької області, яка взагалі не є учасником спірних правовідносин.

Без залучення вказаних осіб розгляд справи та ухвалене за наслідками такого розгляду рішення не можна вважати такими, що відповідають вимогам закону. Тому ухвалене судом першої інстанції рішення безпосередньо стосується прав та обов`язків, зокрема ОСОБА_2 як співвласника права на майновий пай члена КСП «Промінь», і відповідно позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності до Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області не можуть бути задоволені у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача. Оскільки судом першої інстанції справу розглянуто у неналежному суб`єктному складі, а в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи співвідповідачів в порядку статті 51 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

08 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від справі від 04 грудня 2024 року ОСОБА_2 як особі, яка не брала участі у розгляді справи, було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 травня 2014 року з мотивів того, що ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи, про існування оскаржуваного рішення йому стало відомо 25 листопада 2024 року - після звернення до суду першої інстанції із заявою про ознайомлення з матеріалами справи. Копію рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року отримав 25 листопада 2024 року, про що свідчить долучена до апеляційної скарги розписка, а апеляційну скаргу подав 28 листопада 2024 року. Тому апеляційна скарга подана у десятиденний строк з дня отримання судового рішення, і строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня року підлягає поновленню.

При цьому, зазначаючи про причини пропуску строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд у тексті ухвали взагалі їх не встановив та не надав їм оцінки, обмежившись лише їх цитуванням, враховуючи, що з часу винесення оскаржуваного рішення пройшло більше 10 років. Однак ОСОБА_2 не надав жодного належного та допустимого доказу того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, з часу звільнення з місць позбавлення волі, тобто з 06 червня 2014 року по дату, коли йому стало відомо про оскаржуване рішення суду, тобто 25 листопада 2024 року.

Апеляційним судом не наведено жодного доводу на заперечення апеляційної скарги, викладених у відзиві на позовну заяву, а також не надано їм правової оцінки. Апеляційний суд не звернув уваги, що на час звернення із апеляційною скаргою ОСОБА_2 не дотримався вимог чинного законодавства щодо належного оформлення його майнових прав на право на майновий пай (серія BI X № 013633) члена КСП «Промінь», виданого Брицькою сільською радою 06 грудня 2001 року, розміром 2 863,00 грн, що становить 0,091 % від загальної вартості майна КСП «Промінь», зокрема не дотримано вимог щодо звернення до Турбівської селищної ради Вінницького району Вінницької області для отримання свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП на його ім`я, внесення зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, анулювання попереднього свідоцтва, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП. Тому ОСОБА_2 не надано до апеляційного суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували існування у нього права власності на спірне майно.

У травні 2025 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просив закрити передчасно відкрите касаційне провадження в справі; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Зазначає, що ОСОБА_1 ціна позову у цій справі визначена у позовній заяві та касаційній скарзі у розмірі 121 371,00 грн, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на час подання касаційної скарги. Випадки, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, у цій справі відсутні. Отже судові рішення у цій справі за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню. Тому касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю.

Про рішення суду першої інстанції він дізнався і ознайомився з його змістом 25 листопада 2024 року і 28 листопада 2024 року звернувся до суду апеляційної інстанції, тобто в межах 10-денного строку, з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_1 є неналежним позивачем, оскільки свідоцтво на майновий пай, з яким він звернувся до суду, належить ПСП «Фортуна», а ОСОБА_1 є лише директором. І той самий ОСОБА_1 через рішення суду узаконив будівлю на підставі майнового сертифіката, який йому не належить, а насправді належить ПСП «Фортуна». Брицька сільська рада жодного відношення до майна КСП «Промінь» не має. Спілки співвласників ніхто з співвласників не уповноважував. Указаної спілки ніколи не існувало і не існує. Розподіл майна КСП «Промінь» вирішують всі 200 співвласників КСП «Промінь».

Згідно ухвали Липовецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року відповідачем у справі є Турбівська селищна Рада, а не Бричанська сільська рада, якої не існує як юридичної особи.

26 серпня 2025 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшло клопотання про закриття касаційного провадження, яке відкрите передчасно (оскільки касаційне провадження у справі вже відкрите), вказуючи, що справа є такою, ціна позову в якій не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому судові рішення у ній не підлягають касаційному оскарженню. Випадки, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, у цій справі відсутні.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду, Об`єднаної Палати Верховного Суду, Верховного Суду: від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21, від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17, від 06 грудня 2018 року у справі № 683/3148/17-ц, від 02 серпня 2019 року у справі № 683/1964/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 683/3145/17, від 26 червня 2019 року у справі № 612/579/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі

№ 675/2134/18-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 567/862/19, від 01 жовтня 2020 року у справі № 310/7483/18, від 30 березня 2020 року у справі № 125/1545/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/9325/17, від 05 вересня 2018 року у справі № 700/474/15-ц, від 11 серпня 2018 року у справі № 189/1966/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 368/2048/15-ц ).

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз`яснення ухвали Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі відмовлено. Виправлено описку, допущену у вступній та резолютивній частині ухвали Верховного Суду від 30 квітня 2025 року. Правильно зазначено відповідача «Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, правонаступником якої є Турбівська селищна рада Вінницького району Вінницької області» замість помилково зазначеного «Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області».

Ухвалою Верховного Суду від19 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення зазначених недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

В ухвалі зазначено, що аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів не дозволяв суду встановити вартість нерухомого майна - комплексу будівель зернотоку по АДРЕСА_1 , питання про визнання права власності на яку є предметом спору в цій справі, та відповідно ціну позову у справі на момент звернення до суду. Разом з тим, касаційний суд позбавлений можливості визначити ціну позову у справі і за наслідком вивчення матеріалів справи. В матеріалах справи відсутня позовна заява та додані до неї документи, оскільки ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року відмовлено у відновленні втраченого судового провадження у справі у зв`язку із відсутністю матеріалів. Запропоновано заявникові зазначити ціну позову з урахуванням вартості спірного майна, підтвердивши її доказами (надати копію позовної заяви у справі, додатки до неї щодо вартості спірного майна тощо), з урахуванням чого визначити розмір судового збору з розрахунку 1 відсотка ціни позову х 200 %, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, та, за потреби, доплатити суму судового збору. Роз`яснено ОСОБА_1 , що якщо ціна позову у цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, заявнику слід навести обґрунтування випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у такій справі підлягає касаційному оскарженню. За відсутності таких підстав, касаційне провадження буде закрите незалежно від усунення наведених недоліків касаційної скарги.

На виконання указаної ухвали Верховного Суду від ОСОБА_1 14 жовтня 2025 року надійшла уточнена редакція касаційної скарги, в якій він вказує, що до касаційної скарги було долучено квитанцію про сплату судового збору в сумі 2 428,00 грн, враховуючи ціну позову на час звернення із позовною заявою, яка, згідно з довідкою про експертну оцінку вартості об`єкта нерухомості складала 121 371,00 грн. Цивільна справа знищена, відповідно було і знищено оригінальний примірник довідки про експертну оцінку вартості об`єкта нерухомості, а також всі інші документи (докази), які були додані до позовної заяви на час розгляду справи в суді першої інстанції. Враховуючи, що вказана справа розглядалась в 2014 році, а вказане рішення було оскаржене через 10 років, то на цей час жодного іншого примірника позовної заяви із додатками в нього не зберіглося і надати його немає об`єктивної можливості. Реалізація його права на касаційне провадження має для нього надзвичайно важливе та виняткове значення, оскільки прийняття необґрунтованої та незаконної постанови апеляційним судом позбавило його, особу похилого віку та пенсіонера, права власності на належне мені нерухоме майно, яке виникло у нього в процесі реалізації свого права як співвласника майнового паю. Позбавлення його права власності на нерухоме майно, яке виникло в передбаченому законом порядку, носить відкрито протизаконний, свавільний та протиправний характер всупереч практиці Верховного Суду із аналогічних правовідносин. Тому реалізація його права на касаційне оскарження має для нього виняткове значення.

З урахуванням наведених доводів скаржника, Верховний Суд зробив висновок, справа може мати виняткове має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, тому ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання особи, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження відмовлено. Справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від29 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2 про відвід усієї колегії суддів Касаційного цивільного суду від участі у розгляді справи визнано необґрунтованою. Заяву про відвід передано для вирішення іншому судді.

Ухвалою Верховного Суду від30 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід колегії суддів відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від04 листопада 2025 року та від 12 листопада 2025 року визнано зловживанням процесуальними правами подання ОСОБА_2 заяв про відвід усій колегії суддів Касаційного цивільного суду. Заяви ОСОБА_2 про відвід залишено без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від26 листопада 2025 року визнано зловживанням процесуальними правами подання ОСОБА_2 21 листопада 2025 року та від 24 листопада 2025 року заяв про відвід колегії суддів Касаційного цивільного суду. Заяви ОСОБА_2 про відвід залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф.

Позиція Верховного Суду

Європейський суд з прав людини зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі

№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

Відповідно до статті 292 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили».

У частині третій статті 354 ЦПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. (частина перша статті 127 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження

№ 61-14230сво18) викладено висновок про те, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 136/1192/14-ц зроблено такі висновки:

«поновлюючи строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в ухвалі від 19 грудня 2024 року зазначив, що ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення. Перевіривши матеріали справи та зважаючи на конкретні обставини, апеляційний суд вважав, що клопотання про поновлення процесуального строку підлягає задоволенню, оскільки згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 16 листопада 2021 року ОСОБА_2 на підставі заповіту є спадкоємцем права на майновий пай після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3. Крім того, ОСОБА_2, який не був залучений до участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу в межах тридцятиденного строку з дня вручення йому повного тексту оскаржуваного судового рішення. Разом з цим апеляційний суд не навів належних мотивів, за яких вважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, тривалістю майже 10 років, поважними.

Врахування судом апеляційної інстанції факту перебування ОСОБА_2 в місцях позбавлення волі як поважної причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є переконливим, оскільки останній як з моменту відкриття спадщини (14 серпня 2006 року) і до початку перебування у місцях позбавлення волі (21 вересня 2009 року), так і після звільнення у червні 2014 року більше 10 років не цікавився реалізацією свого права як власник майнового паю, а звернувся до суду за захистом своїх прав лише у грудні 2024 року. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів, поданих особою, яка звернулась до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції зі спливом 10 років після ухвалення цього рішення, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку щодо наявності об`єктивних, істотних причин, які завадили ОСОБА_2 у передбачений законом строк подати апеляційну скаргу, належним чином не мотивувавши судове рішення, яким вказаний процесуальний строк було поновлено.

За таких обставин апеляційний суд передчасно поновив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрив апеляційне провадження.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про направлення справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, а тому не підлягають оцінці доводи касаційної скарги по суті спору, таке порушення норм процесуального права, як безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження, є самостійною підставою для направлення справи на новий розгляд».

Схожий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2025 року у справі № 136/970/14-ц.

У справі, що переглядається:

з апеляційною скаргою на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся 28 листопада 2024 року. Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивував тим, що він не брав участі у розгляді цієї справи, проте оскаржуваним рішенням порушуються його права як співвласника майна, яке передано у власність ОСОБА_1 . Про існування рішення суду від 24 квітня 2014 року йому стало відомо 25 листопада 2024 року після звернення до суду першої інстанції із заявою про ознайомлення з матеріалами справи. З 21 вересня 2009 року по 06 червня 2014 року він перебував у місцях позбавлення волі. Тому вважав, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин;

ухвалою від 04 грудня 2024 року апеляційний суд клопотання ОСОБА_2 задовольнив, поновив строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без руху і надав строк для сплати судового збору;

ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі. Доручено Липовецькому районному суду Вінницької області вирішити питання про відновлення втраченого провадження у справі;

ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 06 січня 2025 року залучено в якості правонаступника відповідача Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області - Турбівську селищну раду Вінницького району Вінницької області;

ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року відмовлено у відновленні втраченого судового провадження у справі, у зв`язку із відсутністю матеріалів для точного відновлення втраченого провадження;

при поновленні строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 24 квітня 2014 року апеляційний суд в ухвалі від 04 грудня 2024 року послався на наведені доводи заявника та зазначив, що з метою забезпечення можливості реалізації конституційного права на апеляційне оскарження, враховуючи те, що заявник пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду з незалежних від нього причин, апеляційна скарга подана у десятиденний строк з дня отримання судового рішення, то строк на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року підлягає поновленню;

апеляційний суд не врахував, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Якщо строк на апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності;

за наведених обставин висновок апеляційного суду, що заявник пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду з незалежних від нього причин, з посиланням лише на його доводи про те, що про існування рішення суду від 24 квітня 2014 року, яке, за твердженням скаржника, стосується його майнових прав, стало відомо лише 25 листопада 2024 року, не видається достатньо мотивованим;

тому суд апеляційної інстанції належним чином не мотивував судове рішення, яким визнав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними.

За таких обставин суд апеляційної інстанції передчасно відкрив апеляційне провадження.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

У касаційній скарзі на постанову апеляційного суду містяться доводи про необґрунтованість ухвали апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині поновлення ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, як наслідок, заперечення щодо відкриття апеляційного провадження з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.

Оскільки Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження є обґрунтованими, що є самостійною підставою скасування судових рішень та направлення справи для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття апеляційного провадження), колегія суддів доводи касаційної скарги по суті спору не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 136/1192/14-ц тавід 26 листопада 2025 року у справі № 136/970/14-ц, дають підстави для висновку, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в частині поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2024 року в частині відкриття апеляційного провадження скасувати.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року скасувати.

Справу № 136/831/14-ц направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2014 року.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвали Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2024 року та від 10 грудня 2024 року в скасованих частинах, постанова Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко