Справа № 484/6099/25
Провадження № 2/484/2659/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Маржиної Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ціна позову 25 104 грн. 50 к., -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2025 ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» в особі представника Рудзея Ю.В. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики № 92290 від 27.07.2019 у сумі 25 104 грн. 50 к.

Позов мотивований тим, що 27.07.2019 між відповідачкою та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний Договір позики № 92290 від 27.07.2019 (далі Договір). Відповідно до положень укладеного Договору позивач зобов`язався надати відповідачці позику в сумі 5 000 грн. на умовах строковості, поворотності та платності. Умовами Договору встановлена стандартна процентна ставка за користування позикою у розмірі 0.01% в день від поточного залишку такої позики, розмір комісійної винагороди - 1.4% в день від початкового розміру позики та підвищена комісійна винагороди у розмірі 3.0 % в день від суми позики за кожен день прострочення терміну платежу сплати заборгованості. З метою перерахування позики позивач уклав договір № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 року з ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС", яке здійснило перерахування коштів відповідачці у сумі 5 000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за Договором виникла заборгованість в загальній сумі 25 104 грн. 50 к., в тому числі заборгованість за позикою 5 000 грн., заборгованість за процентами та комісією за користування позикою у сумі 20 104 грн. 50 к. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідачки на його користь суму зазначеної кредитної заборгованості.

Ухвалою суду від 03.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 04.12.2025.

05.11.2025 до суду від відповідачки надійшла заява, в якій вона просила надати її представнику адвокату Сікорському М.М. можливість ознайомитись з матеріалами даної справи.

12.11.2025 до суду від представника відповідачки Сікорського М.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просить суд задовольнити позовні вимоги частково. Відповідачка не заперечує факту укладення Договору позики № 92290 від 27.07.2019, відповідно до якого вона отримала грошові кошти у сумі 5 000 грн. на строк 30 днів до 25.08.2019. Відповідачка також зазначає, що 25.08.2019 нею було частково погашено заборгованість у сумі 2044 грн. 50 к. Також відповідачка зазначає, що 25.08.2019 сторони уклали Додаткову угоду № 1, якою продовжили строк користування позикою до 23.09.2019. Однак вона заперечує проти нарахування процентів та комісії поза обумовленими сторонами строками користування позикою з 27.07.2019 по 27.09.2019, оскільки докази, які свідчили б про укладення інших додаткових угод щодо продовження строку користування позикою, а також докази звернення відповідачки щодо пролонгації відсутні. Відповідачка зазначає, що з умов договору та розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 27.09.2019 (дата закінчення строку позики) заборгованість за процентами за користування позикою становить 7380 грн. (з розрахунку 1,4% в день, на 34 дні від 5000 грн. (за 1 день відсоток становить 70 грн. (5000:100х1,4): 34х70=2380), як це передбачено Договором. Вона вважає, що право позивача нараховувати проценти обмежено строком, визначеним Договором та мотивує тим, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Окрім цього. аналогічні правові висновки підтверджені постановами у справа № 296/10217/15-ц від 07.07.2020 р., № 912/1120/16 від 04.02.2020 р., № 910/18943/20 від 27.07.2021 р. та іншими. У постанові від 05.04.2023 року (справа № 910/4518/16) Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Постановою від 20.01.2025 року Миколаївський апеляційний суд у справі № 474/757/25, провадження № 22-/812/102/25, також підтвердив, що у кредитодавця виникає право нараховування процентів за Договором тільки у межах строку його дії. Отже посилаючись на вищезазначене відповідачка вважає, що Договір позики № 92290 укладений 27.07.2019 (на 30 днів) та продовжений до 27.09.2019, у зв`язку з частковим погашенням нею заборгованості, не підлягає нарахуванню Позикодавцем відсотків після закінчення строку позики, що суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, відповідачка заявляє про їх зменшення до 1 500 грн., мотивуючи тим, що представник позивача фактично не брав участі у судових засіданнях, не здійснював підготовчих чи процесуальних дій, які б свідчили про значний обсяг наданих послуг. Також, вона зауважує, що частково визнала позовні вимоги, а тому дана справа не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів у справі, а розмір гонорару, визначений позивачем є завищеним. Враховуючи вищезазначене відповідачка просить суд задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з неї заборгованість у загальній сумі 7 380 грн., що складається з позики в сумі 5000 грн та процентів за користування позикою в сумі 2380 грн., а також стягнути сплачений судовий збір у сумі 2 422 грн. 40 к. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 500 грн.

12.11.2025 до суду від представника позивача Рудзей Ю.В. надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечує проти доводів відповідачки та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позивач зауважує, що відповідачка не заперечує проти факту укладення Договору позики № 92290 від 27.07.2019 року, отримання кредитних коштів, наявності заборгованості за Договором та посилається на ст. 82 ЦПК України відповідно до якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також позивач зазначає, що відповідачка не надала доказів погашення заборгованості. Щодо періоду нарахування процентів та комісії, позивач зазначає, що згідно з умовами Договору встановлена плата за користування позикою у сумі 5 000 грн (пункт 1.1.1), яка включає проценти (пункт 1.1.2.1) у розмірі 0,01% в день та комісійну винагороду (пункт 1.1.2.2) у розмірі 1,4% в день. Строк дії Договору встановлено до повного виконання Позичальником зобов`язань (пункт 2.1). При цьому, у випадку прострочення терміну платежу, Договором передбачена підвищена комісійна винагорода (пункт 5.3) у розмірі 3,0% в день. Позивач стверджує, що підвищену комісійну винагороду нараховано саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правовими наслідками пункту 5.3 Договору. Позивач обґрунтовує свою позицію тим, що, відповідно до статей 526, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, а у разі порушення настають правові наслідки. Згідно з частинами першою статті 1048 та 1050 ЦК України, Позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором, а у разі несвоєчасного повернення позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Представник позивача продовжує обґрунтування, вказуючи, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Водночас, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Він зазначає, що такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Щодо нарахування процентів поза межами строку кредитування, представник позивача стверджує, що можливість нарахування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування та у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності за період після закінчення строку кредитування (тобто, як наслідок прострочення), чи як проценти за правомірну поведінку позичальника («користування кредитом»). З розрахунку заборгованості, позивач наголошує, що підвищену комісійну винагороду нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 Договору, який розміщено у розділі «ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. На підтвердження своєї позиції, позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року (справа № 910/4518/16), яка уточнила висновок щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту, вказавши, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування залежить від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Позивач підкреслює, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами (у випадку їх неповернення), а тому проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного договором строку згідно статті 625 ЦК України та посилається на правові позиції постанов КЦС ВС від 05.03.2025 у справах № 463/3981/22, № 463/8617/22, від 05.02.2025 у справі № 463/14194/21 та від 08.01.2025 у справі № 463/7183/22. Також представник позивача зазначає, що поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами»; термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила у двох значеннях, в тому числі як прострочення грошового зобов`язання. Він стверджує, що з умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, представник позивача зазначає, що Договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. А тому він просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки заборгованість відповідачкою у встановлений Договором строк не погашено.

Сторони, їх представники належним чином повідомлені про розгляд справи.

До початку розгляду справи будь-яких інших заяв, клопотань, доказів сторонами не подано.

Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 27.07.2019 між відповідачкою та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено електронний Договір позики № 92290 від 27.07.2019. Відповідачка підписала зазначений Договір, Графік платежів до Договору та Паспорт позики за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора 69073182, що підтверджується наданими копіями в матеріалах справи.

Отже відповідно до умов Договору позивач зобов`язався надати відповідачці позику у сумі 5 000 грн. (пп. 1.1.1.), а вона в свою чергу зобов`язалась повернути позику, сплатити проценти у розмірі 0.01% в день від поточного залишку такої позики (пп. 1.1.2.1.) та комісійну винагороду у розмірі 1.4% в день від початкового розміру позики відповідно до пп. 1.1.1. Договору (пп.1.1.2.2.) за фактичну кількість календарних днів користування позикою (пп. 1.1.3.та пп. 1.1.4.) в строк до 25 серпня 2019 року (пп.1.1.5). Відповідно до п.2.1. строк Договору діє до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором.

На виконання умови п. 1.2. Договору щодо зарахування на банківський рахунок відповідачки позики в сумі 5 000 грн., позивач уклав договір № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 з ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС", яке здійснило перерахування коштів на банківську картку відповідачки емітовану PRIVATBANK за номером НОМЕР_1 у сумі 5 000 грн., що підтверджується копією витягу з договору № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 про надання послуг з переказу грошових коштів (Переказ на картку) від 04.08.2017 року укладеного між ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС» та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», копією листа ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС» за вих. № 92290 від 01.09.2025.

Також відповідно до пп. 3.2.3. Договору Позичальник має право продовжити строк Договору та згідно з пп. 3.2.4. повернути позику до закінчення строку, на який був продовжений строк Договору, а тому відповідачка скористалась своїм правом та уклала з позивачем Додаткову угоду № 1 від 26.08.2019 до Договору позики № 92290 від 27.07.2019 (далі Додаткова угода). Відповідачка підписала зазначену Додаткову угоду та новий Графік Платежів за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора 0w562w06, що підтверджується наданими копіями в матеріалах справи. Отже, згідно до умов Додаткової угоди строк повернення позики визначений до 23.09.2019, а тому відповідачка зобов`язалась повністю повернути позивачу позику у сумі 5 000 грн. та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше 23.09.2019.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, відповідачка у відзиві на позовну заяву, подану її представником адвокатом Сікорським М.М., визнала факт укладення Договору позики № 92290 від 27.07.2019 з ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», отримання коштів у сумі 5 000 грн. на умовах визначних зазначеним Договором та укладення Додаткової угоди № 1 від 26.08.2019 до Договору позики № 92290 від 27.07.2019.

Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає встановленими та доведеними обставини щодо існування між сторонами договірних відносин позики, факту надання позивачем грошових коштів відповідачці, а також укладення додаткової угоди, яка пролонгувала строк користування позикою.

Щодо твердження відповідачки про нарахування процентів та комісій суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за наданим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно.

З наданої позивачем копії розрахунку заборгованості з 27.07.2019 по 31.07.2025 за Договором позики № 92290 від 27.07.2019 вбачається, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики у сумі 5 000 грн. та сплати процентів у розмірі 0.01% в день від поточного залишку такої позики та комісійної винагороди у розмірі 1.4% в день від початкового розміру позики відповідно до пп. 1.1.1. Договору за фактичну кількість календарних днів користування позикою в строк з 27.07.2019 по 23.09.2019 у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 23.09.2019 в загальній сумі 7 044 грн. 50 к., що складається з позики у сумі 5 000 грн. та комісії у сумі 2 044 грн. 50 к.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Термін «користування чужими коштами» у строк з 27.07.2019 по 23.09.2019 відповідно до умов Договору позики № 92290 від 27.07.2019 використовується судом у значенні одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Також у відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає, що 25.08.2019 нею було частково погашено заборгованість у сумі 2044 грн. 50 к., однак позивач у відповіді на відзив заперечує проти факту погашення такої заборгованості, оскільки доказів сплати зазначеної суми відповідачкою не надано.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження часткового погашення заборгованість у сумі 2 044 грн. 50 к.

Крім того, відповідно до п. 2.1. Договору строк дії Договору встановлено до повного виконання Позичальником зобов`язань. Згідно з пунктом 5.3 Договору, який розміщено у розділі «ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН» у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, Договором передбачена підвищена комісійна винагорода у розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення та сплата пені відповідно до п.5.4. та п. 5.5. Договору.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже визначена згідно до п. 5.3. Договору підвищена комісійна винагорода у розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення застосовується до прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц).

З наданого розрахунку заборгованості, вбачається, що підвищену комісійну винагороду позивач нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа N?910/4518/16), уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред?явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).

Сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. (Позиція Верховного Суду викладена у постановах: Постанова КС ВС від 05.03.2025 № 463/3981/22, Постанова КЦС ВС від 05.03.2025 - N? 463/8617/22, Постанова КЦС ВС від 05.02.2025 - № 463/14194/21, Постанова КЦС ВС від 08.01.2025 - № 463/7183/22).

Отже в період з 23.09.2019 по 31.10.2025 (дата подання позивачем позову) відповідно до копії розрахунку заборгованості з 27.07.2019 по 31.07.2025 за Договором позики № 92290 від 27.07.2019 відповідачці була нарахована заборгованість по процентам та комісії за прострочення грошового зобов`язання відповідно до 625 ЦК України.

Оскільки відповідачка не надала суду доказів повернення основної суми кредиту чи сплати нарахованих відсотків, утворилася загальна заборгованість, яка підлягає стягненню у повному обсязі.

Згідно з наданою позивачем копією розрахунку заборгованості за кредитом, заборгованість становить в загальній сумі 25 104 грн. 50 к., в тому числі заборгованість за позикою у сумі 5 000 грн., заборгованість за процентами та комісією за користування позикою у сумі 20 104 грн. 50 к.

З будь-якими заявами відповідачка до позивача не зверталася, причин прострочення зобов`язань не пояснювала.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

При цьому, в ч.1 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства.

Згідно до ч.12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Як регламентовано ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

На день розгляду справи в суді зобов`язання за кредитним договором відповідачкою досі не виконані, заборгованість не сплачена.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Положенням ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правовідносини, встановлені договором, або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми, розмір яких встановлено договором (ст. 625 ЦК України).

Таким чином, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд визнає, що внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань порушено майнові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за Договором позики № 92290 від 27.07.2019 в загальній сумі 25 104 грн. 50 к., в тому числі заборгованість за позикою в сумі 5 000 грн., заборгованість за процентами та комісією за користування позикою в сумі 20 104 грн. 50 к.

В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачкою не надано суду жодних доказів на спростування вимог позивача.

За таких обставин, враховуючи умови кредитного договору, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 к.

Щодо твердження відповідачки про зменшення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

За змістом ч.ч.1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі № 199/3939/18-ц аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Тому суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

На підтвердження вказаних витрат позивачем суду надано копію Договору про надання правової допомоги від 09.07.2025, копію акту № 92290 про надання правничої допомоги за Договором про надання правової допомоги від 09.07.2025, копію довіреності від 09.07.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Враховуючи вищевикладене, складність справи, ціну позову, тривалість витраченого представником позивача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, в сумі 5 000 грн. слід зменшити до 1 500 грн., а тому зазначену суму слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», , заборгованість за Договором позики № 92290 від 27.07.2019 в загальній сумі 25 104 (двадцять п`ять тисяч сто чотири) грн. 50 к., в тому числі заборгованість за позикою у сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн., заборгованість за процентами та комісією за користування позикою у сумі 20 104 (двадцять тисяч сто чотири) грн. 50 к.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 к. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн., а всього 3 922 ( три тисячі дев`ятсот двадцять дві ) грн. 40 к.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач: Товариств з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», , адреса: вул. В`ячеслава Липинського, 10/1, м. Київ, 01054.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення виготовлено 04 грудня 2025 року.

СУДДЯ: