Справа № 302/1457/25
Провадження № 2/302/573/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

28 листопада 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Повідайчика О.І.

за участі:

секретаря судового засідання Куруц В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в селищі Міжгір`я Хустського району Закарпатської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить встановити факту, що має юридичне значення та визнати за нею право власності на спадкове майно за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який доводився позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 батьком. До складу спадщини за померлим батьком увійшов житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловий будинок під АДРЕСА_2 , земельна ділянка загальною площею 0,60 га, яка за життя була передана у приватну власність гр. ОСОБА_3 , мешк. АДРЕСА_3 , згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ЗК 019971 виданого Пилипецькою сільською радою народних депутатів 14.03.1995 року. Спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 є позивачка ОСОБА_1 та її рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (відповідач). Інших спадкоємців першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_3 не має у зв`язку з вищенаведеними обставинами. Позивачка ОСОБА_1 спадщину до майна померлого батька ОСОБА_3 , прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Дунаєва Ю.М. Однак, на думку нотаріуса, відповідач ОСОБА_2 син померлого, вважається таким, що також прийняв спадщину за законом до майна померлого батька ОСОБА_3 , оскільки на день смерті батька був зареєстрований на території України за адресою: АДРЕСА_2 , хоча фактично за цією адресою не проживає з 2012 року, тобто більше тринадцяти років. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивачка просила встановити факт, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно проживав та був зареєстрований на території російської федерації за адресою: АДРЕСА_4 , росія, а саме з 24 квітня 2012 року по 06 грудня 2023 року та визнати за нею право власності на вище згадані житлові будинки та земельні ділянки в порядку спадкування за законом до майна померлого ОСОБА_2 в цілій частці.

15 жовтня 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання.

18 листопада 2025 року ухвалою судді було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився.

Представниця позивача адвокатка Гренджа В.Ю. подала суду заяву від 28 листопада 2025 року, в якій просила розглянути справу без участі позивачки та її представниці, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяви від 25.11.2025 в якій зазначає про відсутність заперечень у справі та визнає заявлений позов й просить розглянути справу без участі представника сільської ради в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, проте на адресу суду подано заяву про визнання позову й просить розглянути справу без його участі в судовому засіданні.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 08.12.2023, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області (а.с. 11).

Померлий був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що доводиться довідкою Пилипецької сільської ради №1101 від 08.12.2023 (а.с. 19). Станом на день його смерті у вказаному будинку був зареєстрований, але фактично не проживав: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син померлого.

Після смерті батька позивачки ОСОБА_3 , відкрилася спадщина на нерухоме майно померлого. До спадкової маси входить: житловий будинок під АДРЕСА_1 , земельна ділянка загальною площею 0,60 га, яка за життя була передана у приватну власність гр. ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_3 , згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ЗК 019971 виданого Пилипецькою сільською радою народних депутатів 14.03.1995, а також житловий будинок під АДРЕСА_2 , який ОСОБА_3 набув у власність в порядку спадкування за законом за своїм батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 24).

З врахування положень ст. 1261, 1268, 1270, 1272 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , належать позивачка ОСОБА_1 та її рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (відповідач). Інших осіб, які б належали до першої черги спадкоємців за законом до майна померлого ОСОБА_3 не має у зв`язку з вищенаведеними обставинами.

Орієнтовно в 1980 році ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , побудовав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 . Право власності на зазначений будинок ОСОБА_3 не зареєстрував проте за відомостями погосподарського обліку органу місцевого самоврядування обліковувався як власник цього будинку, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 02.07.2024 № 779 (а.с.25).

Орієнтовно в 1950 році ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на зазначений будинок ОСОБА_4 не зареєстрував проте за відомостями погосподарського обліку органу місцевого самоврядування обліковувався як власник цього будинку, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 19.03.2025 № 250 (а.с.31).

Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1980 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта.

Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва спадкодавцями житлових будинків в 1950-80 роках передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами».

10 вересня 2025 року Дунаєв Ю.М., приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області, на вимогу представника позивачки ОСОБА_5 , про видачу постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно в цілій частці на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ; житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельні ділянки загальною площею 0,60 га, які знаходяться на території Пилипецької с/ради, вивчивши подані та наявні в спадковій справі № 28/2024 заведеній 19.03.2024 за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , дійшов висновку та постановив відмовити у видачі ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину за законом, за майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на земельні ділянки загальною площею 0,60 га, які знаходяться на території Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, в цілій частці, оскільки відсутні правоустановчі документи на житлові будинки з господарськими будівлями, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності, щодо зазначеного вище нерухомого майна, та за наявною інформацією стосовно кола осіб, які прийняли спадщину, частки спадкоємців як прийняли спадщину є рівними та становлять по (одній другій) частці кожному.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виїхав (вибув) із села Подобовець Хустського району, Закарпатської області в 2008 році до російської федерації на постійне місце проживання. 23 грудня 2009 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродж. с.Подобовець, Міжгірського району, Закарпатської області отримав паспорт рф виданий федеральною міграційною службою, як особі, що постійно проживає на території росії. Згідно цього паспорта, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає на території російської федерації з 24 квітня 2012 року за адресою: АДРЕСА_4 , росія, та станом на теперішній час, що підтверджується копією паспорта російської федерації виданого на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Встановлення факту окремого проживання на час відкриття спадщини спадкодавця - померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що належить до першої черги спадкоємців за законом, який фактично проживає та зареєстрований на території російської федерації починаючи з 24 квітня 2012 року по теперішній час має юридичне значення для позивачки, оскільки впливає на визначення кола спадкоємців, які прийняли зазначену спадщину. Установленням факту, що ОСОБА_2 постійно не проживав з ОСОБА_3 на час смерті останнього фактично встановлюється факт не прийняття першим зазначеної спадщини, що в свою чергу має значення для визначення обсягу прийнятої спадщини позивачкою.

Відповідно до ст.293 ЦПК України, суд вправі встановити факт, що має юридичне значення.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд враховує як сталу практику правозастосування в якості правової визначеності, як елемента верховенства права, зокрема й роз`яснення викладені в постановах Верховного Суду України, які були постановлені за результатами узагальнення відповідної судової практики. З пункту 16 Постанови пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" слідує, що підлягають судовому розгляду в порядку окремого провадження заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 3.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5), який відповідає ч. 3 ст. 1286 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з положеннями п. 3.20 Порядку № 296/5 факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Тлумачення положень ст. 33 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 29 і ч. 3 ст. 1286 ЦК України, норм Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, положень п. 3.19 і 3.20 Порядку № 296/5 в їх системному взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що зареєстроване/задеклароване місце проживання може бути відмінним від постійного місця проживання, проте саме фактичне постійне місце проживання має правове значення для встановлення факту прийняття спадщини.

Невиконання особою обов`язку реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання не повинно й не може створювати негативних правових наслідків для третіх осіб. Діючим законодавством не встановлено способу установлення нотаріусом факту постійного проживання/не проживання особи за певною адресою, окрім як документами про зареєстроване місце проживання.

Відтак вимога про встановлення факту, що особа не проживала постійно з спадкоємцем на час відкриття спадщини підлягає судовому розгляду.

З врахуванням положень ст. 294 ЦПК України, зважаючи, що встановлення факту родинних відносин та факту належності правовстановлюючого документу пов`язано з вирішенням спадкового спору встановлення зазначеного юридичного факту вирішується в порядку позовного провадження.

На підставі установлених фактичних обставин суд висновує, що наявними в матеріалах справи доказами доводиться факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець села Подобовець Міжгірського району Закарпатської області, на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно не проживав разом зі спадкодавцем за місцем відкриття спадщини за адресою АДРЕСА_2 . Розглядаючи вимогу про установлення факту, що має юридичне значення щодо місця проживання відповідача ОСОБА_2 суд вирішує її в тій частині, яка має правове значення для позивачки, з врахуванням кола обставин, які підлягають з`ясуванню в цій справі та виходячи з поданих сторонами доказів і визнаних обставин.

Відтак у цій частині позову суд уважає вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

За таких обставин позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . До складу спадщини увійшли:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , який спадкодавець набув у власність внаслідок його створення (будівництва);

- земельні ділянки загальною площею 0,60 га, в ур. «Біля хати», площею 0,0232 га, кадастровий номер земельної ділянки :10:006:0063, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); ур. «Гаївське», площею 0,1760 га, кадастровий номер земельної ділянки :10:004:0035, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; ур. «Вершок», площею 0,3007 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; ур. «Вершок», площею 0,1010 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які перебували у власності спадкодавця на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 019971;

- житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 , який спадкодавець набув у власність в порядку спадкування за батьком ОСОБА_4 .

Оскільки ОСОБА_3 заповіт не складав, спадкування за ним здійснюється за законом, а єдиною спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину є ОСОБА_1 позивачка набула право отримати у власність майно, яке увійшло до спадкової маси в порядку спадкування за законом в цілій частці.

Суд не встановив обставин, передбачених статтею 1244 ЦК України, які мали б наслідком усунення позивача від спадкування за ОСОБА_3 та обставин, які б свідчили, що спадкування позивачакою за вказаним спадкодавцем порушує права чи законні інтереси третіх осіб.

Відтак суд висновує, що у позивачки виникло право на набуття у власність зазначених об`єктів нерухомого майна в порядку спадкування за законом за батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Водночас суд встановив наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавців до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права.

Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п. 3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Враховуючи встановлені обставини та відповідно до вказаних вище норм законодавства суд доходить висновку, що матеріалами справи доводиться наявність законних підстав на набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб визнання права.

Відтак суд уважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 3, 11, 16, 316-319, 321, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1296 Цивільного кодексу України, ст. 2-5, 10-13, 19, 76-81, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець села Подобовець Міжгірського району Закарпатської області, на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно не проживав разом зі спадкодавцем за місцем відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , в порядку спадкування за законом за батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нерухоме майно в цілій частці:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- земельні ділянки загальною площею 0,60 га, в ур. «Біля хати», площею 0,0232 га, кадастровий номер земельної ділянки :10:006:0063, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); ур. «Гаївське», площею 0,1760 га, кадастровий номер земельної ділянки :10:004:0035, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; ур. «Вершок», площею 0,3007 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; ур. «Вершок», площею 0,1010 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, вказані в Державному акті на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 019971 зареєстрованому в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 129, виданому 14.03.1996 Пилипецькою сільською радою народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 02.12.2025.

Повне найменування учасників:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ;

Відповідач: Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області; ; місцезнаходження: с. Пилипець, 75 Хустський район, Закарпатська область, 90011;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Головуючий суддя О. І. Повідайчик