Справа № 274/6530/24
Провадження № 2/0274/224/25
Рішення

Іменем України

02.12.2025 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., позивачки, представника позивачки Ковальової Я.В., представника відповідачки Гуменюка О.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно -

в с т а н о в и в :

13.08.2024 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальова Я.В. звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій із урахуванням уточненої позовної заяви від 27.11.2024 просила:

- припинити право власності померлої ОСОБА_3 на 30/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 року у зв`язку з його знищенням;

- припинити право власності померлого ОСОБА_4 , на 32/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 року № 1-3555 посвідченого Бердичівською держнотконторою у зв`язку з його знищенням;

- припинити право спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та померлими ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею - 62.2 кв.м та житловою площею - 42.2 кв.м., сарай літера «Б-1» розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування від 29.01.1987 року № 200, є власником 38/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно довідки КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області № 287 від 23.02.2016 року є: ОСОБА_3 - 30/100 ідеальних частин житлового будинку, згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 року та ОСОБА_4 - 32/100 ідеальних частин житлового будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 року № 1- 3555, посвідченого Бердичівською держнотконторою.

Відповідно до довідки Відділу Держкомзему у м.Бердичеві від 24.12.2012 року № 356 житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на неприватизованій земельній ділянці розміром 910 кв.м.

Влітку 1991 року співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належні їм частки будинку, що складалися із приміщень 2-1, 2-2, 2-3 3-1, 3-2, 3-3 знесли, а будівельний матеріал вивезли. На земельній ділянці залишилася тільки частка житлового будинку позивачки.

У зв`язку із тим, що при знесенні частин житлового будинку були пошкоджені стіни, які межували з частками співвласників, позивачка була змушена зробити капітальний ремонт, в тому числі зробила самовільні добудови.

ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник житлового будинку ОСОБА_3 померла. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про спадкоємців, які прийняли спадщину відсутня.

У 2014 році помер і співвласник ОСОБА_4 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про спадкоємців, які прийняли спадщину відсутня.

Працівниками КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області 15.06.2010 року із виходом на місце було проведено обстеження та часткова інвентаризація домоволодіння, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 . При обстеженні виявлено, що частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована та належала ОСОБА_4 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин знесена.

Фактичне знищення належної ОСОБА_4 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин є підставою для припинення права власності на це майно.

В 2013 році позивачка звернулася до Бердичівської міської ради Житомирської області з заявою про надання дозволу на оформлення самовільних добудов. Однак, отримала відповідь про те, що першочергово повинна вирішити питання щодо власності на земельну ділянку, та вирішити питання, щодо скасування прав власності на зруйновані частки житлового будинку.

У зв`язку з відсутністю співвласників зруйнованої частини будинку, а також їх спадкоємців відсутні особи, які могли б звернутися із заявою про приватизацію земельної ділянки.

За даних обставин позивачка не має можливості, ані приватизувати власну частину земельної ділянки, ані здати в експлуатацію самовільні добудови.

У зв`язку з тим, що частина нерухомого майна, якою фактично користувалися померлі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знищені, неможливо отримати висновок щодо технічної можливості поділу житлового будинку, та як наслідок неможливо укласти договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, а також відсутні підстави для звернення до державного реєстратора для внесення змін до Державного реєстру про припинення прав власності за померлими.

Викладене зумовило необхідність звернення до суду.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14.08.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі. За клопотанням представника позивачки витребувано копії спадкових справ щодо майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та копії інвентаризаційних справ №2104 та №2216 (а.с.33-35).

02.09.2024 представником Бердичівської міської ради Кухарем О.І. подано відзив на позовну заяву. Зазначає, що позовна заява ОСОБА_1 необґрунтована, вимоги, що в ній містяться безпідставні, тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

В якості заперечень вказує на те, що діючим законодавством передбачено збільшення розміру частки у праві спільної часткової власності лише у разі поліпшення спільного майна, яке не можна відокремити, зроблене співвласником за свої кошти за згодою інших співвласників. Натомість позивачка просить збільшити розмір своєї частки як наслідок припиненням права власності інших співвласників, що не передбачено цивільним законодавством. За наведених обставин, вважає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту її прав. Обрання позивачкою неналежного способу захисту її прав є самостійною підставою для відмови в позові. Також вважає, що Бердичівська міська рада жодним своїм рішенням, діями чи бездіяльністю не порушила права, свободи чи інтереси позивачки, а тому є належним відповідачем у справі. Додатково зазначає, що земельна ділянка загальною площею 0,0910 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизована та перебуває в складі земель комунальної власності Бердичівської міської ради. Жодних дозволів на здійснення добудов матеріали справи не містять.(а.с.46-49).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.09.2024 року за клопотанням представника позивачки Ковальової Я.В. витребувано в приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Житомирської області Манелюка М.І. копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 59).

27.11.2024 представником позивачки Ковальовою Я.В. подано до суду клопотання про залучення співвідповідача ОСОБА_2 ( а.с. 101).

27.11.2024 представником позивачки подано уточнену позовну заяву (а.с.102-105).

27.11.2024 року ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області клопотання представника позивачки адвоката Ковальової Я.В. про залучення співвідповідача задоволено. Залучено до участі в справі співвідповідачем ОСОБА_2 ( а.с.108).

Протокольною ухвалою суду від 13.02.2025 року відмовлено представнику співвідповідачки ОСОБА_2 - адвокату Гуменюку О.В. в задоволенні клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву ( а.с. 130 ).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 13.02.2025 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (а.с.132 - 133).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 14.08.2025 відновлено провадження у справі (а.с.169).

09.09.2025 представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Гуменюком О.В. подано письмові пояснення, з яких вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає в зв`язку з їх безпідставністю. Вказує, що позивач у 2011 році зверталась до суду з аналогічним позовом, який судом було залишено без розгляду, що вказує на неможливість застосувати до позовних вимог строк позовної давності ( а.с. 179-180 ).

29.09.2025 представником позивачки адвокатом Ковальовою Я.В на адресу суду скеровано заяву ( пояснення) по суті позовних вимог ( а.с. 185- 190).

Позивачка та її представник - адвокат Ковальова Я.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просить їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Гуменюк О.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача - Бердичівської міської ради в судове засідання не з`явився про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомлено.

Представник КП "Бердичівське БТІ" в судове засідання не з`явився про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно поданої 23.10.2024 заяви просив справи розглядати в його відсутності (а.с.95).

Суд, вислухавши пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування від 29.01.1987 року реєстровий № 200, є власником 38/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.9 -10).

Право власності ОСОБА_1 на 38/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровано в Реєстрі прав власності 05.08.2008, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності №19788902 віди05.08.2008 (а.с.11 зворот).

11.01.2010 Бердичівським МБТІ на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на зазначений житловий будинок (а.с.13-15).

Згідно довідки Відділу Держкомзему у м.Бердичеві від 24.12.2012 року в користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0910 кв.м, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно обліку (реєстру) державних актів на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка не приватизована (а.с.16).

Працівниками КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області 15.06.2010 року із виходом на місце було проведено обстеження та часткова інвентаризація домоволодіння, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 . При обстеженні виявлено, що частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована та належала ОСОБА_4 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин знесена, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки № НОМЕР_1 від 15.06.2010 (а.с.17).

19.04.2013 ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я міського голови Мазура В.К. про надання дозволу на оформлення самочинного будівництва приміщення 1-1 площею 5,3 кв.м, приміщення 1-5 площею 9,9 кв.м, приміщення 1-6 площею 4,8 кв.м та добудову до приміщення 1-2 площею 7,0 кв.м, сараю, вбиральні (а.с.18).

Листом від 17.05.2013 №0-1281 Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради позивачці роз`яснено про необхідність вирішення питання щодо власності на земельну ділянку та питання щодо скасування прав власності на зруйновані частки будинку в порядку визначеному чинним законодавством (а.с.19).

Як вбачається з довідки КП "Бердичівське МБТІ" від 23.02.2013 №287 станом на 31.12.2012 р. житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований по праву приватної власності за гр.: 1) ОСОБА_1 - 38/100 част.будинку згідно дублікату договору дарування від 29.01.1987 р. р. №1-212 посвідч.Бердичівською держнотконторою виданого 04.06.2008 р. № 200, 2) ОСОБА_3 - 30/100 част.будинку згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 р. З) ОСОБА_4 - 32/ 100 част.будинку згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 р. р № 1-3555 посвідч.Бердичівською держнотконторою.

Примітка: частина будинку (38/100 ід.част.) відремонтована і до неї самовільно прибудовано прим. 1-1,1-5, і частина приміщення 1-2 в розмірі 7,0 кв.м. Частина будинку (32/100 ід.част. та 30/100 ід.част.) зруйнована. Житлова площа зруйнованого будинку 65,1 кв.м., житлова площа відремонтованої частини - 42,2 кв.м (а.с.20).

11.04.2024 ОСОБА_1 звернулась і з заявою до Бердичівської міської ради про надання дозволу на проведення інвентаризації земель - розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (а.с.21).

Рішенням Бердичівської міської ради від 11.06.2024 №1483 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на проведення інвентаризації земель (а.с.22 - 23).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26.04.2013 у справі №0603/2-3029/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Бердичівської міської ради, комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації", Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції про припинення права власності на 30/100 та на 32/100 ідеальних часток будинку та визнання 38/100 ідеальних часток як права власності на цілий житловий будинок залишено без розгляду (а.с.26).

Згідно повідомлення Бердичівської державної нотаріальної контори №774/01-16 від 06.09.2024, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа не заводилась. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадову справі щодо майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 було заведено приватним нотаріусом Манелюком М.І. за №7/2016 від 02.03.2016 (а.с.55 - 56).

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №7/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась дружина спадкодавця - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_6 та донька - ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовились на користь матері - ОСОБА_2 (а.с. 68-85).

Згідно Висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи №Т870/07-2025 від 11.07.2025 здійснити виділ ОСОБА_1 38/100 ідеальних частин у вигляді окремого житлового будинку загальною площею 62,2 кв.м., в тому числі житловою площею 42,2 кв.м. з наявними господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено пунктом 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами), вбачається можливим за умови відступу від ідеальних часток співвласників, згідно єдино можливого Варіанту №1 .

Примітка : коридор № 1- 1 ( площею 5,3 кв.м ), кухня № 1-5 ( площею 9,9 кв.м), ванна № 1-6 ( площею 4,8 кв.м) та частина житлової кімнати № 1-2 площею у розмірі 7,0 кв.м. самовільно прибудовано. Згідно Акту поточних змін від 11.01.2010 ОСОБА_1 побудовано сарай ( літ. Б 1) без дозволу та перебудований житловий будинок без дозволу (а.с.148-167).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 6, 7 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вимогами статті 321 ЦК України передбачено, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За приписами ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3).

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2023 у справі №161/23210/21).

Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому необхідно враховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається позивачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31.08.2023 у справі № 571/160/19.

У постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 в справі №6-12цс13 зроблено висновок, що "у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників".

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Наданими матеріалами підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачці та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, із розміром часток 38/100 та 30/100 і 32/100 відповідно.

Виділення вказаних часток в натурі й припинення права на частки у спільному майні не здійснювалося.

Відтак позивачці належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена в натурі.

Позивачкою не доведено факту встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками.

Більше того, за вказаним вище висновком Верховного Суду України, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будинку.

Тобто навіть факт знесення частини майна, якими користувалися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не вказує на припинення їх права на частку у спільному майні.

Підстави припинення права власності передбачені статтею 346 ЦК України, зокрема: у разі: у разі знищення майна (пункту 4 частина 1).

Водночас, відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України, припинення права власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтею 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Під знищенням треба розуміти таке використання майна в результаті якого воно припиняє своє існування назавжди або повністю втрачає свою цінність.

Отже, таке знищення може бути результатом дій власника або інших осіб. Зокрема, це може бути таке використання майна, в результаті якого воно повністю і назавжди втрачає свої властивості, індивідуальні ознаки тощо. Знищення майна може трапитися і незалежно від волі власника, в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

Пунктом 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127) визначено, що для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:

1) заява власника (співвласників) закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них;

2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням).

Державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності: відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, або витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, поданого заявником чи отриманого державним реєстратором, що містить інформацію про акт комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 р. № 473 (Офіційний вісник України, 2022 р., № 37, ст. 1981), як об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт), чи про акт дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, складений відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо проведення обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, зокрема із застосуванням інформаційних продуктів дистанційного зондування Землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 жовтня 2023 р. № 1185 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 103, ст. 6166) (далі - акт дистанційного обстеження) чи особливостей проведення дистанційного обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, які розташовані на територіях можливих бойових дій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, на територіях активних бойових дій, територіях активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, для яких не визначена дата завершення бойових дій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2025 р. № 815, або поданого заявником акта комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена як об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт), чи акта дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, або їх копій, засвідчених підписом такого заявника.

У разі коли акт комісійного обстеження містить висновок щодо необхідності проведення технічного обстеження, державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться виключно за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012, від 10 січня 2024 року у справі № 520/5968/17.

Подібного висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року справа № 588/249/20 (провадження № 61-16377св20), який зазначив, що у справі, яка переглядалася, позивач не надала правовстановлюючого документу на підтвердження набуття нею права власності в цілому або у відповідній частці на ту частину будівлі, яка за відповідними даними була знесена. Позивач не набула права спільної часткової власності на таку частину, яка належала співвласникам.

У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.

За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.

Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з цією статтею, є наявність встановленого факту знищення майна. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому, перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 липня 2021 року в справі № 904/4389/19).

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували знищення майна ( 32/100 та 30/100, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ), зокрема довідок органів внутрішніх справ України, офіційних висновків інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо, як і не містять відомостей про звернення власників цих часток за життя в добровільному порядку до органу БТІ або органів державної реєстрації прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін до державного реєстру прав на нерухоме майно у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомості.

Як вбачається з Акту обстеження земельної ділянки АДРЕСА_1 в ньому зазначено, що при обстеженні земельної ділянки було виявлено, що частина будинку, яка зареєстрована за ОСОБА_4 - 32/100 та ОСОБА_3 30/100 станом на 15.06.2010 року знесена ( а.с.17).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, на підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано належних доказів: матеріалів технічної інвентаризації про частини будинку, які були знесені, а також з матеріалів справи не вбачається коли, ким ці частки будинку знесені та причини такого знесення, не виконано приписи п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127 щодо державної реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням.

Суд не приймає як доказ знищення частини будинку Акт обстеження земельної ділянки станом на 2010 рік, оскільки Акт стосується обстеження земельної ділянки, а не будинку, крім того перелік документів, які підтверджують знищення частини нерухомого майна передбачений п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2018 року у справі №367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про припинення права власності померлої ОСОБА_3 на 30/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 року у зв`язку з його знищенням; припинення права власності померлого ОСОБА_4 , на 32/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 року № 1-3555 посвідченого Бердичівською держнотконторою у зв`язку з його знищенням; припинення право спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та померлими ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід відмовити.

Суд додатково звертає увагу сторони позивачки на те, що в позовній заяві нею зазначено, що співвласник житлового будинку ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак жодного належного доказу в підтвердження даної обставни, які під час звернення до суду з позовом, так і під час розгляду справи суду не надано.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею - 62.2 кв.м та житловою площею - 42.2 кв.м., сарай літера «Б-1» розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно Висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи №Т870/07-2025 від 11.07.2025 здійснити виділ ОСОБА_1 38/100 ідеальних частин у вигляді окремого житлового будинку загальною площею 62,2 кв.м., в тому числі житловою площею 42,2 кв.м. з наявними господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено пунктом 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами), вбачається можливим за умови відступу від ідеальних часток співвласників, згідно єдино можливого Варіанту №1 .

Примітка : коридор № 1- 1 ( площею 5,3 кв.м ), кухня № 1-5 ( площею 9,9 кв.м), ванна № 1-6 ( площею 4,8 кв.м) та частина житлової кімнати № 1-2 площею у розмірі 7,0 кв.м. самовільно прибудовано. Згідно Акту поточних змін від 11.01.2010 ОСОБА_1 побудовано сарай ( літ. Б 1) без дозволу та перебудований житловий будинок без дозволу (а.с.148-167).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з приписами ч.ч. 2,3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.1ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

У пункті 12 Постанови № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти,чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 року у справі № 306/2140/17.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Аналогічні правові висновки закріплені Верховним Судом України в постанові від 27.05.2015 у справі №6-159цс15 та Верховним Судом в постанові від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталася до відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку, після здійснення самовільних прибудов до її частини будинку та будівництва сараю під літерою " Б-1 ", а одразу звернулася з позовом до суду про визнання права власності, окрім того згідно матеріалів справи земельна ділянка площею 0,0910 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , не приватизована та перебуває в складі земель комунальної власності Бердичівської міської ради. Жодних дозволів на здійснення добудов матеріали справи також не містять, тому суд не вбачає пісдтав для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею - 62.2 кв.м та житловою площею - 42.2 кв.м., сарай літера «Б-1» розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки даний об"єкт нерухомості перебудований без відповідних дозволів та містить самовільні добудови ( сарай " Б-1").

Також суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять документів про те, що Бердичівська міська рада міська рада є власником відумерлої спадщини у виді 30/100 частин спірного будинку ( частка ОСОБА_3 ), хоча згідно із ч. 1, 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

А відтак позивачка не обґрунтувала у своєму позові - з яких підстав вона вважає Бердичівську міську раду відповідачем у справі щодо припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно .

Враховуючи вище наведене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представником відповідачки ОСОБА_8 під час розгляду справи заявлено клопотання про застосування строків позовної давності в разі наявності підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи, що в позовних вимогах відмовлено за їх необґрунтованістю та безпідставністю, суд не вирішує питання щодо застосування строків позовної давності.

Сплачений позивачкою судовий збір не підлягає відшкодуванню в силу п. 2 ч. 2 с. 141 ЦПК України - оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст. 12 -13,76-81,89,133,141,258,263-265, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02 грудня 2025 року

Суддя Т.М. Вдовиченко