УХВАЛА

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 296/10871/24

провадження № 61-14559ск25

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 травня 2025 року тапостанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України в Житомирській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Селидове Донецької області.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України в Житомирській області, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.Встановлено особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Селидове Донецької області.

20 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» Управління державної міграційної служби України в Житомирській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу.

На підставі поданої касаційної скарги не може бути вирішено питання про відкриття (відмову у відкритті) касаційного провадження з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України свідчить, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У касаційній скарзі міститься посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України як підставу для відкриття касаційного провадження. Скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах у справах окремого провадження про встановлення особи.

Проте аналіз касаційної скарги свідчить, що в ній не викладені передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник не зазначає, ні який саме відсутній висновок Верховного Суду, ні щодо якої норми права у подібних правовідносинах, як і відповідного обґрунтування, в чому полягає неправильне застосування судами в цій справі норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

При цьому формальне посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не може бути підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Тому касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Житомирській області у справі № 296/10871/24 повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков