Ухвала

Іменем України

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 760/2822/25

провадження № 61-14547ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року у складі судді: Букіної О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року (повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року) у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Зазимівської сільської ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в справі про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Зазимівської сільської ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком.

Позов мотивований тим, що позивач та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають.

Посилався на те, що у 2020 році сторони припинили відносини та спільне проживання, після чого відповідач виїхала за кордон, а діти залишилися проживати разом з ним та перебувати на його одноособовому утриманні. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та постійно проживають з ним, як батьком.

Позивачем створені належні умови в приватному будинку для зростання, виховання, проживання дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Будинок є приватною власністю його матері, відповідно бабусі дітей. Він та діти зареєстровані в житловому будинку. Діти перебувають на його одноосібному утриманні та вихованні, він опікується їх навчанням, розвитком здібностей, здоров`ям та дозвіллям. Позивач ніколи не перешкоджав дітям спілкуватись з матір`ю, ніколи не вимагав сплати аліментів від неї на утримання дітей, оскільки сам є матеріально забезпеченим, працює приватним нотаріусом.

Проте, вирішення юридичного питання, щодо визначення місця проживання дітей з ним до цього часу не вирішувалось через проживання матері дітей за кордоном.

Після повернення матері дітей із-за кордону між ними виникли спірні питання, щодо подальшого визначення місця проживання дітей та їх утримання.

ОСОБА_1 просив:

визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, як батьком;

встановити факт одноосібного виховання та утримання ним дітей.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року:

позов ОСОБА_1 задоволено частково;

визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено;

вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. У подальшому представник позивача у судове засідання не з`явився та просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Проте, до суду подано заяву, в якій відповідач не заперечує проти позову та визнає заявлені вимоги. Просить розглядати справу у її відсутності, оскільки за станом здоров`я не може приймати участь у судовому засіданні. Представник відповідача у судовому засіданні визнав викладені обставини поданого позову та з урахуванням поданої заяви відповідача не заперечував проти задоволення поданого позову;

представник відповідачки в судовому засіданні повідомив, що у 2024 році відповідачка ОСОБА_3 повернулася до України. На цей час відповідач має вкрай незадовільний стан здоров`я, перенесла оперативне втручання, тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні та потребує сторонньої допомоги. З огляду на стан здоров`я відповідача та враховуючи інтереси дітей вважає, що визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей. Також 23 квітня 2025 року представником відповідача адвокатом Юрченко О.А. надано до суду заяву про визнання позову в повному обсязі.

рішенням виконавчого комітету Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 27 березня 2025 року затверджено висновок № 138 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком ОСОБА_1 . Як роз`яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дітей, суд приходить до висновку, що проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, відповідає інтересам дітей та забезпечить їх права на належне утримання та виховання. За таких обставин, суд вважав, доцільним визначити місце проживання дітей разом з батьком, тобто позивачем по справі;

у своєму позові позивач просить також встановити факт одноосібного виховання та утримання дітей батьком. Суд вважав, що вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог статей 141, 157 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо своєї дитини, незалежно від того, чи проживають вони разом, перебувають у шлюбі чи ні. Встановлення факту одноосібного утримання та виховання дитини можливе лише за наявності належних і допустимих доказів, які б свідчили про повне усунення одного з батьків від виконання відповідних обов`язків. У той же час, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини. Таким чином, факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними батьківських обов`язків. У той же час, предметом цього позову є визначення місця проживання дітей, а не вирішення питання щодо виконання чи невиконання відповідачем своїх батьківських прав і обов`язків. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних прав і обов`язків, суд вважав, що встановлення факту одноосібного виховання та утримання, як похідна вимога у спорі щодо визначення місця проживання дітей, тобто без вирішення питання щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських прав і обов`язків, не ґрунтується на вимогах закону;

позивачем і не надано суду доказів того, що з 2021 року мати не здійснювала жодних дій, пов`язаних з виконанням батьківських обов`язків та відповідно діти повністю перебували на утриманні і вихованні батька. У судовому засіданні представники сторін зазначили, що діти спілкуються з матір`ю, перебували на спільному відпочинку за кордоном та мати не втрачала зв`язку з дітьми, оскільки піклується про їх фізичний та духовний розвиток. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд;

за вказаних обставин, суд вважав, що визнання відповідачем позову в цій частині суперечить закону. Як наслідок вимога позивача про встановлення факту одноосібного утримання та виховання дітей позивачем необґрунтована, а тому не підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту одноосібного виховання та утримання ним дітей, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком ОСОБА_1 . Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення, щодо частини вирішених вимог, то суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків, щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується;

доведення позивачем обставин даного позову, щодо одноосібного утримання ним дітей пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, а також стосується зміни обсягу сімейних прав та невиконання нею батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Отже, підсумовуючи викладене, необхідно дійти висновку, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків, щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків, щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, зокрема, у спорі про позбавлення батьківських прав, який в силу імперативних приписів статті 19 СК України розглядається з обов`язковою участю органу опіки та піклування. У зв`язку з наведеним, безпідставними є покликання сторони позивача на визнання відповідачем факту одноосібного утримання та виховання позивачем їхніх спільних дітей, оскільки таке визнання суперечить закону;

СК України чітко визначені способи захисту прав одного з батьків, з яким проживають діти, внаслідок ухилення іншого від виконання батьківських обов`язків, зокрема: у спосіб стягнення аліментів за рішенням суду (стаття 181 СК) та/або у спосіб позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом із батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини, щодо участі в їх утриманні. Виходячи із зазначеного, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для задоволення позовної вимоги про визначення самостійного виховання та утримання дітей позивачем, оскільки така вимога є необґрунтованою.

колегія суддів зробила висновок, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 89, 264, 265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні висновки по заявленим вимогам та навів мотивовані оцінки аргументів позивача, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справі доказів. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

20 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Басараб Н. В. через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року (повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року), в якій просить:

скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком;

ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі зазначається неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду: від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

підставою для звернення до суду з позовом про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком стало те, що мати дітей, ОСОБА_3 внаслідок хвороби не може виконувати свої батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дітей, а це пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків не з власної волі, не тому що втратила інтерес до дітей, не цікавиться дітьми, а в силу існування непереборних обставин, оскільки внаслідок хвороби стала прикута до ліжка і сама потребує стороннього догляду, а на час винесення судом рішення під`єднана до систем життєзабезпечення. Встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком йому необхідне як для оформлення соціальних виплат як батьку, що самостійно виховує дітей, так і для вирішення інших питань, щодо оздоровлення дітей, вирішення юридичних питань, отримання відстрочки від мобілізації, оскільки внаслідок мобілізації діти залишаться без батьківського піклування, а чинне законодавство не надає йому іншої можливості надати ТЦК та СП документів для оформлення відстрочки, як рішення суду про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком, як це встановлено зміненою частиною 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

обидві інстанції визначили, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, зокрема, у спорі про позбавлення батьківських прав, який в силу імперативних приписів статті 19 СК України розглядається з обов`язковою участю органу опіки та піклування;

позивач просить встановити факт одноосібного виховання та утримання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків не з власної волі, не тому що втратила інтерес до дітей, не цікавиться дітьми, а в силу існування непереборних обставин, оскільки внаслідок хвороби стала прикута до ліжка і сама потребує стороннього догляду, а на час винесення судом рішення під`єднана до систем життєзабезпечення. Сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, встановлення факту позивачу є необхідним в тому числі і для оформлення відстрочки від мобілізації. Відповідач своєю нотаріально посвідченою заявою визнала цей факт. Оскільки чинне законодавство не надає позивачу іншої можливості надати ТЦК та СП документів для оформлення відстрочки, як рішення суду про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком, то позивач вимушений був пред`явити цю вимогу;

зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України. Така редакція статті 26 Закону № 2232-XII була чинною на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, про що суди зазначили в мотивувальних частинах рішень. Отже, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинами, за яких такий вичерпний перелік підстав не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки з виховання та утримання дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду;

Верховний Суд виснував, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/ або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно можливості розгляду заяви про встановлення факту самостійного виховання дитини лише в межах справи при наявності спору між батьками щодо зміни обсягу їх батьківських прав та обов`язків суперечить правовій меті Закону № 2232-XII у частині звільнення з військової служби осіб, які самостійно виховують та утримують дітей, в якому в статті 26 зазначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність підстав для звільнення, зокрема рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини. Оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях (постанова Верховного Суду: від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають.

У 2020 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинили відносини та спільне проживання, після чого ОСОБА_3 виїхала за кордон.

Після виїзду відповідача за кордон, діти залишилися проживати разом з батьком.

Діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Погребенського ліцея за №1587, 1588 від 29 квітня 2025 року ОСОБА_4 з 01 вересня 2021 року, а ОСОБА_5 з 01 вересня 2023 року і по теперішній час навчаються у вказаному ліцею.

ОСОБА_1 працює, отримує дохід, має власне житло, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, за результатом психіатричного та наркологічного огляду протипоказань та розладів не виявлено.

Згідно з актом Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 30 січня 2025 року діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , проживають з батьком ОСОБА_1 , забезпечені, виглядають охайно, доглянуті.

Рішенням виконавчого комітету Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 27 березня 2025 року затверджено висновок № 138 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 .

Представник відповідачки в судовому засіданні в суді першої інстанції повідомив, що у 2024 році відповідачка ОСОБА_3 повернулася до України. На цей час відповідач має вкрай незадовільний стан здоров`я, перенесла оперативне втручання, тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні та потребує сторонньої допомоги. З огляду на стан здоров`я відповідача та враховуючи інтереси дітей вважає, що визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей. Також 23 квітня 2025 року представником відповідача адвокатом Юрченко О.А. надано до суду заяву про визнання позову в повному обсязі.

У судовому засіданні в суді першої інстанції представники сторін зазначили, що діти спілкуються з матір`ю, перебували на спільному відпочинку за кордоном та мати не втрачала зв`язку з дітьми, оскільки піклується про їх фізичний та духовний розвиток.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (частина перша статті 121 СК України).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що:

«94. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

95. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

96. Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц.

97. Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

99. Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

100. Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

101. Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

104. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

107. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

114. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.03.2023, від висновку якого просить відступити Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, застосувавши наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, виснував про те, що оскільки вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, то відповідно за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.

115. Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими такі висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вказаний підхід до визначення юрисдикції справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не узгоджується із завданням і метою адміністративного судочинства, визначеними статтею 2 КАС України.

116. Також неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

117. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132 цс23) зазначено, що:

«64. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

65. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

66. Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

80. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

81. У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

82. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

83. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) .

84. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

85. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

86. Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

87. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

88. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

89. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.

90. Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: позивачем не надано суду доказів того, що з 2021 року мати не здійснювала жодних дій, пов`язаних з виконанням батьківських обов`язків та відповідно діти повністю перебували на утриманні і вихованні батька; у судовому засіданні представники сторін зазначили, що діти спілкуються з матір`ю, перебували на спільному відпочинку за кордоном та мати не втрачала зв`язку з дітьми, оскільки піклується про їх фізичний та духовний розвиток; визнання відповідачкою позову в частині факту одноосібного утримання та виховання дітей позивачем суперечить закону; вимога позивача про встановлення факту одноосібного утримання та виховання дітей позивачем є необґрунтованою.

За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту одноосібного виховання та утримання позивачем дітей.

Аргумент касаційної скарги про те, що відповідачка визнала позову є необґрунтованим.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, необґрунтовані, оскільки зроблені за інших фактичних обставин (зокрема, в справі № 127/3622/24 заява про встановленням факту розглядалася в окремому провадженні і в її задоволенні було відмовлено не внаслідок необґрунтованості).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та судових рішень в оскарженій частині свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року (повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року) у частині встановлення факту одноосібного виховання та утримання позивачем дітей у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Зазимівської сільської ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в справі про визначення місця проживання дітей з батьком, встановлення факту одноосібного виховання та утримання дітей батьком.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков