Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 173/1254/25
Номер провадження2/173/906/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

повне

26 листопада 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,

за участі:

секретаря Салтикової С.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Божедарівської селищної ради, Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 2010 року проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі з відповідачкою у них народився син ОСОБА_5 . У 2018 році вони припинили сімейні відносини. Син ОСОБА_6 залишився проживати з позивачем. Спілкування матері з сином припинилося. З відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина. Відповідач надала свою згоду на позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом є необхідність захисту інтересів дитини відповідача та необхідність створити умови нормального розвитку та виховання.

Провадження у справі відкрито 23.05.2025 суддею ОСОБА_7 .

Ухвалою від 25.07.2025, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_7 , справа прийнята до розгляду суддею Челюбєєвим Є.В.

Ухвалою від 09.10.2025 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Позивач пояснив суду, що він проживав з відповідачем у незареєстрованих шлюбних відносинах з 2010 року, у 2013 року у них народився син. Коли сину ОСОБА_6 було 6 років, відповідач залишила сина з ним та виїхала з будинку. Участі у житті сина вона не приймає. Вона також має дитину від першого шлюбу, яку також залишила проживати зі своїм батьком, та дитину від нинішнього шлюбу, яка проживає з нею. На пропозицію відмовитись від дитини вона погодилася та написала нотаріально посвідчену заяву. З відповідача присуджені аліменти на утримання дитини, які вона не сплачує. Зараз вирішив звернутися з позовом, бо раніше мав надію, що відповідач повернеться до виконання своїх обов`язків матері.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Будучи присутньою у підготовчому засіданні, клопотань та заперечень суду не надала.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Божедарівської селищної ради Мамалига Г.О. у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Будучи допитаною у попередньому судовому засіданні, пояснила, що дитина проживає з батьком, служба надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. На засідання комісії відповідач не з`явилася, своїх материнських прав не відстоювала, відновити спілкування з дитиною не намагалася. Дитиною повністю займається батько.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Верхівцевської міської ради у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 07.03.2019 року Криничанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно витягу № 315 про зареєстрованих осіб, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідок з Божедарівської лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 24.06.2024 та 08.04.2025 року з приводу захворювань, вакцинації та профілактичних оглядів, малолітній ОСОБА_5 звертався у супроводі свого батька - ОСОБА_1 .

Як зазначено у довідці з КОЗ «Божедарівський ліцей Божедарівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області» від 08.04.2025 року № 01- 22/42 малолітній ОСОБА_6 навчається у 6-Б класі. В наданій характеристиці навчального закладу від 08.04.2025 вказано, що батько сам виховує сина, постійно піклується про навчання та дисципліну, підтримує зв`язок з класним керівником.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 17.04.2025, відповідач ОСОБА_3 має нову родину та проживає в АДРЕСА_2 , разом з малолітньою донькою ОСОБА_8 , 2020 р.н. та чоловіком ОСОБА_9 , 1990 р.н., має задовільні умови проживання, нормальні взаємовідносини у сім`ї.

Відповідно до акту обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_3 , від 04.04.2025, у вищевказаному приміщенні проживає батько - ОСОБА_1 , 1983 р.н. та син - ОСОБА_5 , 2013 р.н., умови проживання задовільні, стосунки у сім`ї доброзичливі.

Відповідно до нотаріально засвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 567 від 04.04.2025 року, справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ТІтовським С.І., ОСОБА_10 надає свою згоду на позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до відомостей, наданих державним виконавцем, рішенням суду з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнено аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття, заборгованість станом на 31.07.2024 року становила 158531,50 грн.

Рішенням Божедарівської селищної ради № 94 від 25.09.2025 затверджено Висновок про доцільність позбавлення прав громадянки ОСОБА_3 стосовно її малолітнього сина ОСОБА_5 , з підстав ухилення відповідача від виконання обов`язків матері.

В той же час, судом встановлено з пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, що при спілкуванні з відповідачем, вона пояснила, що має іншу сім`ю, у якій її теперішній чоловік не бажає приймати в свою сім`ю її сина, від попередніх відносин, тому вона не має можливості з ним спілкуватися.

При цьому судом встановлено, що відповідач не має шкідливих звичок, не зловживає алкоголем та не вживає наркотичні засоби, але усунулася від спілкування з сином та переклала обов`язки по вихованню дитини на його батька.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування відповідних норм права.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Натомість, необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дітьми повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з ними, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

В той же час, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, то відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанова Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 (провадження № 61-5260св24)).

Оцінивши та дослідивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки він не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими орган керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; відсутність інтересу до дитини; особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку), тому відсутні підстави для його врахування судом.

При цьому, відповідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Неповнолітній ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що мати не цікавиться його життям, на його телефонні дзвінки не відповідає. Згоден, щоб матір позбавили батьківських прав та бажає і далі проживати з батьком.

В той же час, позиція дитини, яка не заперечує на позбавленні батьківських прав матері, не може бути вирішальним фактором при ухваленні рішення, оскільки в силу віку та психологічної незрілості він не може повністю усвідомлювати наслідки прийняття даного рішення. Крім того, відповідь малолітнього у судовому засіданні про згоду на позбавлення матері батьківських прав не була виваженою та впевненою.

Оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав, судом не встановлено, що мати становить реальну загрозу для благополуччя дитини, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти відповідача мати дитини права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення відповідача всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.

На підставі оцінки наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист його інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

З огляду на вказане, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), треті особи: Служба у справах дітей Божедарівської селищної ради (вул. Кооперативна, буд. 33, с. Божедарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області, 52323, ), Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради (вул. Центральна, буд. 75, м. Верхівцеве, Кам`янського району, Дніпропетровської області 51660, ), про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Повний текст рішення складений 05.12.2025.

Суддя: Є.В. Челюбєєв