МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2025 р. Справа № 370/136/25

Провадження № 2/370/33/25

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Білоцької Л.В., із секретарями Хоменко О.В., Снитко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у с-щі Макарів Київської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, відсотків за користування позикою та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просила стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в сумі 20 000,00 дол. США в якості неповернутої позики, 130 000,00 грн відсотків за користування позикою, 50 000,00 грн моральної шкоди, а також судовий збір у розмірі 10 949,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 01.07.2010 р. нею було надано ОСОБА_2 у позику під 3 % в місяць 20 000,00 доларів США, за умови повернення вказаної вище суми до 01.07.2011 р. та щомісячною платою відсотків.

На підтвердження передачі грошей, ОСОБА_2 , власноруч було надано розписку від 01.07.2010 р.

Оскільки ОСОБА_2 не повернув їй борг у передбачений строк, тому 01.04.2012 р., на підтвердження укладеного між ними договору позики ним було надано нову розписку, відповідно до якої, ОСОБА_2 отримав у якості позики 20 000,00 доларів США та зобов`язувався сплачувати щомісячно за користування грошима 2% місячних, та повернути борг по першій вимозі.

В подальшому дія договору позики неодноразово, за згодою сторін, продовжувалася.

Так, відповідно до розписки від 01.09.2015 р. ОСОБА_2 було взято в борг 20 000,00 доларів США під 2 % місячних по курсу 15,00 грн за один долар США, на строк до 30.10.2016 р.

Оскільки ОСОБА_2 в черговий раз не повернув борг, тому дію договору позики було продовжено на зазначених у попередній розписці умовах до 21.10.2018 р., далі до 21.11.2018 р. та до 30.10.2019 р., що підтверджується написами на розписці від 01.09.2015 р.

Станом на 11.07.2019 р. розмір відсотків за користування позикою за згодою сторін було визначено у розмірі 130 000,00 грн.

04.06.2021 р., оскільки ОСОБА_2 не повернув борг та не сплатив 130 000,00 грн відсотків за користування грошовими коштами, тому дію договору позики від 01.09.2015 р. було в черговий раз продовжено до 30.11.2022 р.

130 000,0 грн відсотків за користування позикою за попередні роки ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити (за попередні роки до кінця 2019 року) до кінця 2021 р. Як зазначено в розписці, починаючи з 2020 року розмір відсотків за користування позикою складає 3 000,00 грн в місяць.

Однак відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки в черговий раз не виконав. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути їй гроші, які були надані в якості позики або хоча б 130 000,00 грн відсотків за попередні роки, однак ОСОБА_2 ні позики, ні зазначених відсотків не повернув.

А 15.03.2024 р. їй було надано чергову розписку про отримання ним в борг від неї 20 000,00 доларів США під 1% місячних до 30.12.2024 р. Погашення відсотків від 2 000,00 грн в місяць гарантовано, а більший розмір в залежності від фінансових можливостей. Борг з 1% сплачується протягом трьох місяців.

Проте, ОСОБА_2 в черговий раз своїх обов`язків не виконав. Більш того, відповідач почав уникати зустріч з нею. Вказані дії ОСОБА_2 свідчать про його небажання повернути позичені у неї кошти та відсотки за користування грошима, що змусило її звернутися за захистом порушеного права до суду.

Ухвалою суду від 31.01.2025 р. позовну заяву ОСОБА_1 , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

28.04.2025 р. від відповідача надійшли письмові заперечення, в яких вказано, що відповідач визнає позовні вимоги частково лише в частині стягнення з нього грошових коштів у сумі 20 000, 00 доларів США. Заперечуючи стягнення відсотків у сумі 130 000, 00 грн, відповідач вказав, що оскільки розпискою від 15.03.2024 р. підтверджується факт втрати юридичної сили договору позики у вигляді розписки від 01.07.2010 р., тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди вказав, що надані копії медичної документації в період з 17.11.2019 року по 2022 рік, то вони жодним чином не пов`язані з договором позики від 01.07.2010 р., а вказані у них діагнози є супутніми хворобами позивача враховуючи її вік. Також наданий позивачем висновок щодо стану здоров`я її внучки не стосується правових відносин у даній справі.

Ухвалою суду від 09.09.2025 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 09.10.2025 р., який відкладено на 26.11.2025 р.

У судовому засіданні 26.11.2025 р. позивач та її представник адвокат Левочко Я.А. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Богданчук О.В. позовні вимоги визнала частково лише в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 20 000, 00 доларів США, в задоволенні іншої частини позовних вимог заперечила з підстав викладених у письмових запереченнях.

Вислухавши учасників справи, дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З розписки від 01.07.2010 р. слідує, що ОСОБА_2 позичив гроші в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США у ОСОБА_1 під 3 (три) % в місяць з 01 липня 2010 року по 01 липня 2011 р. з погашенням процентів кожного місяця. Сума на 01 липня 2010 р. складає 160 000 (сто шістдесят тисяч) грн (а.с. 7).

Як вказала позивач, оскільки ОСОБА_2 не повернув позивачу борг у передбачений строк, в подальшому, ним написано розписку від 01.04.2012 р., з якої слідує, що він взяв гроші в сумі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США у ОСОБА_1 в тимчасове користування під 2 (два) % в місяць. Зобов`язався виплачувати проценти щомісяця та повернути основну суму по першій вимозі (а.с. 8).

В подальшому дія договору позики неодноразово, за згодою сторін, продовжувалася.

Відповідно до розписки від 01.09.2015 р. ОСОБА_2 взяв гроші в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США в ОСОБА_1 в тимчасове користування під 2 % місяць по курсу 15 грн за один долар США. Зобов`язався виплачувати проценти щомісяця та повернути основну суму позики до 30 жовтня 2016 року (а.с. 9).

Оскільки ОСОБА_2 в черговий раз не повернув борг, тому дію договору позики було продовжено на зазначених у попередній розписці умовах до 21.10.2018 р., далі до 20.11.2018 р. та до 30.10.2019 р., що підтверджується написами на розписці від 01.09.2015 р. Станом на 11.07.2019 р. розмір відсотків за користування позикою за згодою сторін було визначено у розмірі 130 000,00 грн.

Оскільки ОСОБА_2 не повернув борг та не сплатив 130 000,00 грн відсотків за користування грошовими коштами, тому дію договору позики від 01.09.2015 р. було в черговий раз продовжено до 30.11.2022 р. (а.с. 10).

При цьому, у розписці від 01.09.2015 р. додатково вказано, що 130 000,0 грн відсотків за користування позикою за попередні роки ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити (за попередні роки до кінця 2019 року) до кінця 2021 р. Як зазначено в розписці, починаючи з 2020 року розмір відсотків за користування позикою складає 3 000,00 грн в місяць (а.с. 10).

15.03.2024 р. відповідачем було надано позивачу чергову розписку про отримання ним в борг 20 000 (двадцять тисяч) доларів США під 1% місячних до 30.12.2024 р. Погашення відсотків від 2 000,00 грн в місяць гарантовано, а більший розмір в залежності від фінансових можливостей. Борг з 1% сплачується протягом трьох місяців (а.с. 11).

Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Між сторонами склалися договірні відносини за умовами договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача грошових коштів в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, тому суд враховуючи вище встановлені обставини не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо наданого відповідачем розрахунку за період з 2020 по 2025 роки в якості повернутих позивачу частини грошових коштів, з яких: 69 735,00 грн сума перерахованих коштів згідно чеків та готівка на руку 160 000,00 грн (а.с. 47-47), суд зауважує, що у судовому засіданні представник відповідача пояснила, що вказані кошти перераховувалися позивачу в рахунок повернення відсотків.

Також судом з розписки від 13.05.2025 р. слідує, що ОСОБА_1 одержала від ОСОБА_2 гроші в сумі 250 (двісті п`ятдесят доларів США), згідно договору позики від 15.03.2024 р. (а.с. 75).

Як вказала позивач, хоча зазначений розмір відсотків за користування грошима є меншим чим визначений у розписках, проте вона просила стягнути лише 130 000,00 грн відсотків за користування позикою.

При цьому, вимоги позивача про стягнення з відповідача 130 000,00 грн відсотків за користування позикою, також підлягають задоволенню, оскільки вказана сума передбачена умовами боргової розписки.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, суд зауважує наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 635/6868/16-ц.

При розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Тобто і відшкодування упущеної вигоди, і відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 цієї Постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вказала позивач, та вважає обґрунтованим суд, завдана їй моральна шкода полягає у тому, що відповідач не повернув у визначений строк суму позики, постійно обманює її щодо дати повернення, примушує до зміни відсотків за користування позикою. Внаслідок не повернення позики вона була позбавлена можливості зробити необхідні операції на очах, пройти належне лікування, покращити умови свого проживання. Крім того, неповернення позики та відсотків за користування призвело до погіршення відносин з її рідними. Внаслідок постійних переживань, у неї погіршився сон, апетит, загальне самопочуття.

На підтвердження викладених обставин позивачем подано копії виписок із медичної карти, консультативних висновків (а.с. 12-19, 39).

При цьому суд зауважує, що хоча вказані медичні документації видані в період з 2019 по 2022 роки, проте вони стосуються предмету доказування у даній справі, доводять той факт, що позивач протягом тривалого періоду потребувала лікування, а невиконання відповідачем зобов`язань позбавляло її можливість на своєчасне та належне отримання такого.

Щодо наданого позивачем висновку щодо стану здоров`я її внучки ОСОБА_3 від 27.01.2021 р. (а.с. 20), то до вказаного доказу суд відноситься критично, оскільки він не стосується правових відносин у даній справі.

При цьому, суд приймає доводи позивача, що відповідачем завдано позивачу моральну шкоду та вважає, що заявлений її розмір у сумі 50 000,00 грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 10 949,20 грн, тому він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у вказаному розмірі.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 265, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, відсотків за користування позикою та моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 грошові кошти в сумі 20 000,00 дол. США в якості неповернутої позики, 130 000,00 грн відсотків за користування позикою, 50 000,00 грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у розмірі 10 949,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 01.12.2025 р.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 .

Суддя Л.В. Білоцька