Ухвала

Іменем України

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 757/23278/21-ц

провадження № 61-13583ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до

акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживача та стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договори банківського вкладу: № SAMDN8051 від 23 березня 2011 року, № SAMDN074 від 26 грудня 2011 року,

№ SAMDN1356 від 12 січня 2012 року, за умовами яких позивачем внесено депозитні кошти на рахунок банку. Також відкриті рахунки, за якими випущені платіжні картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року в справі № 754/12901/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

605 087,67 дол. США - суми вкладу, 27 054,87 дол. США - відсотків та 1 479 072,54 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074;

100 042,45 дол. США - суми вкладу, 17 884,92 дол. США - відсотків та 244 439,38 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356;

262 588,96 дол. США - суми вкладу, 11 740,91 дол. США - відсотків та 641 871,36 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051;

18 036,19 дол. США за рахунком НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку;

2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 , до якого випущено платіжну картку;

8 928,00 грн вартості проведення судово-економічної експертизи.

Позивач зазначав, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року відповідач не виконував, посилаючись на свою фінансову неспроможність та існування певного порядку черговості щодо виконання судових рішень. Тому позивач має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період з набрання законної сили рішенням суду до його фактичного виконання.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути на свою користь з відповідача суму у розмірі 22 446 014,90 дол. США, яка складається з:

62 467,17 дол. США - 3 % річних,

22 383 342,30 дол. США - 3 % пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;

205,04 дол. США - відсотки за депозитним договором;

2 167, 81 грн та 1 418, 27 грн - інфляційних втрат;

749, 54 грн - 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

між позивачем та банком припинено правовідносини за договорами банківського вкладу, оскільки рішенням суду стягнено з відповідача на користь позивача суми депозитних вкладів, тому частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини з моменту набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року законної сили;

також суд першої інстанції визнав необґрунтованими вимоги щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з 26 лютого 2019 року до 06 квітня 2021 року;

суд першої інстанції вважав необґрунтованим позов і в частині вимоги позивача про стягнення суми 3 % річних, розрахованої від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної у межах справи № 754/12901/15-ц згідно з ухвалою суду від 31 березня 2017 року, що належить до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи;

при цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що з часу пред`явлення у визначеному законом порядку виконавчого документа до виконання (04 лютого 2021 року) АТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі судове рішення згідно з виконавчим листом протягом березня - початку квітня 2021 року. Тобто 06 квітня 2021 року судове рішення було повністю виконане АТ КБ «ПриватБанк». Та обставина, що ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист № 754/12901/15 від 04 липня 2019 року, не пред`являв його тривалий час (більше одного року) у визначеному законом порядку до примусового виконання з дня набрання рішенням суду законної сили 18 червня 2019 року, не свідчить про недобросовісність дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання грошового зобов`язання перед позивачем, оскільки усі належні до сплати позивачу суми були виплачені боржником протягом двох місяців з дня відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за заявою стягувача;

апеляційний суд вважав, що наведене вказує на зловживання ОСОБА_1 своїм правом на отримання грошових коштів, стягнутих з банку за рішенням суду, оскільки у судовому порядку таке право позивача було захищено та судом присуджено до стягнення з боржника відповідні грошові суми за банківськими вкладами, зокрема відсотків за користування грошовими коштами та 3 % річних від прострочених сум за договорами, що, на думку апеляційного суду, є достатнім для задоволення вимог кредитора. Отримавши право на стягнення з банку великої грошової суму та отримавши виконавчий лист ще у 2019 році, розуміючи, що банк не має можливості добровільно виконати рішення суду, позивач навмисно, з метою подальшого отримання від банку грошових коштів, тривалий час не пред`являв виконавчий лист до виконання, навмисно збільшуючи період невиконання банком рішення суду. Така поведінка позивача є недобросовісною відносно державного банку, враховуючи тяжкий та тривалий воєнний стан, в якому перебуває держава.

Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року:

касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв Титаренко Д. С., задоволено частково;

постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 62 467,17 дол. США - 3% річних, нарахованих: на 605 087,67 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074); на 100 042,45 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356); на 262 588,96 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051); на 18 036,19 дол. США (за рахунком НОМЕР_1 ); 1 418,27 грн - інфляційних втрат та 749,54 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 22 383 342,30 дол. США - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 205,04 дол. США - відсотків за депозитними договорами від 23 березня 2011 року № SAMDN8051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN074, від 12 січня 2012 року № SAMDN1356, - залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання;

обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення 3 % пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 22 383 342,30 дол. США, відсотків за депозитними договорами у розмірі 205,04 дол. США, оскільки у зв`язку з ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів від 23 березня 2011 року № SAMDN8051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN074, від 12 січня 2012 року № SAMDN1356, укладених між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», між сторонами припинено договірні правовідносини, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання;

щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, суд касаційної інстанції зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суди виходили з необґрунтованості вимог щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України за період із 26 лютого 2019 року до 06 квітня 2021 року. Однак, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року виконано 06 квітня 2021 року, дійшов передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 3 % річних за депозитними договорами та картковим рахунком та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості визначену у гривні (за період із дня набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року законної сили до дня, що передує виконанню цього судового рішення);

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, провадження № 61-18137св23). Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає з саме моменту набрання судовим рішенням законної сили, а не з моменту звернення стягувача з виконавчим листом до органу державної виконавчої служби;

з урахуванням викладеного колегія суддів зробила висновок про те, що доводи касаційної про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) частково підтвердилися під час касаційного перегляду справи, а підстави та правильність нарахування позивачем розміру 3 % річних та інфляційних втрат (нарахованих на суму заборгованості у гривні) підлягають перевірці апеляційним судом.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Рубля О. С., задоволено частково;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року в частині відмови у стягненні із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційних втрат скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення;

стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 35 487,19 дол. США - 3% річних, нарахованих: на 605 087,67 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074); на 100 042,45 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356); на 262 588,96 дол. США (сума вкладу за депозитним договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051); на 18 036,19 дол. США (за рахунком НОМЕР_1 );

стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 927,78 грн - інфляційних втрат та 420,98 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22, від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає з саме моменту набрання судовим рішенням законної сили;

апеляційний суд вказав, що наводячи розрахунок 3% річних, що підлягає стягненню із відповідача, позивач зазначав період з 26 лютого 2019 року (день ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення) по 06 квітня 2021 року (день фактичного виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року);

однак, колегія суддів не погодилась із визначеним позивачем періодом стягнення грошових сум, з огляду на те, що постановою Київського апеляційного від 18 червня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року залишено без змін. Аналіз положень частини 2 статті 273 ЦПК України у поєднанні із статтею 384 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року набрало законної сили 18 червня 2019 року в день прийняття Київським апеляційним судом постанови за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 . Отже, нарахування 3% річних слід здійснювати не з 26 лютого 2019 року, а з 18 червня 2019 року;

вирішуючи питання кінцевої дати нарахування 3% річних, колегія суддів вказала, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд стягнути 3 % річних нараховані на такі суми: щодо депозитного договору №SAMDN8051 від 23 березня 2011 року 262 588,96 дол. США; щодо депозитного договору № SAMDN074 від 26 лютого 2011 року 605 087,67 дол. США; щодо депозитного договору № SAMDN1356 від 12 січня 2012 року на суму 100 042,45 дол. США; щодо рахунку 20036124 до якого випущено платіжну картку 18 036,19 дол. США. Отже, загальна сума, на яку позивач просить нарахувати 3 % річних згідно вимог позову, становить 985 755,27 дол. США. Із даних листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року № 4545/15467-33-21/20.1 установлено, що на виконання рішення суду за платіжним дорученням в іноземній валюті від 17 березня 2021 року № 23 стягувачу перераховано 1 035 351,12 дол. США. Аналіз установлених даних дозволяє зробити висновок, що датою погашення заборгованості за сумами, на які позивач нарахує 3 % річних у пред`явленому позові є 17 березня 2021 року. Отже, періодом нарахування 3% річних має бути період з 18 червня 2019 року (набрання рішення суду першої інстанції законної сили) по 17 березня 2021 року (дата погашення заборгованості по сумах, на які позивач просить нарахувати 3% річних), що становить 438 днів;

щодо трьох відсотків річних та інфляційних втрат, які просить нарахувати позивач щодо рахунку 984910, до якого випущено платіжну картку на суму 2 900,79 грн, та за судову-економічну експертизу 8 928,00 гривень, апеляційний суд вказав, що із даних листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року № 4545/15467-33-21/20.1 установлено, що стягувачу на виконання рішення суду перераховано кошти за платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі 2 377 212,07 грн. Аналіз установлених даних дозволяє зробити висновок, що 10 березня 2021 року боржником погашено заборгованість, стягнуту згідно з рішенням суду, виражену у гривні. Отже, кінцевим строком нарахування 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів уважає правильним уважати 10 березня 2021 року та становить 433 дні;

здійснивши відповідний розрахунок, апеляційний суд зробив висновок, що на користь позивача з АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню сума у розмірі 35 487,19 дол. США та 420,98 грн - 3% річних, 927,78 грн - інфляційних втрат;

також апеляційний суд зробив висновок про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, надану АО «Крестон Джі Сі Джі Лігал».

30 жовтня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк»через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу, яка підписана представником Тузовою В. О., на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог та в цій частині змінити постанову, шляхом зменшення сум, що підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк», а саме: стягнути з відповідача на користь позивача - 3 % річних у розмірі 13 481,72 грн та 6 523,30 дол. США, інфляційні втрати у розмірі 273,58 грн.

Підставою касаційного оскарження судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відповідач у справі погоджується з висновком апеляційного суду про те, що нарахування 3% річних слід здійснювати не з 26 лютого 2019 року, однак категорично не погоджується з тим, що датою з якої розпочався період прострочення виконання боржником (Банком) грошового зобов`язання (виплат за судовим рішенням) - є 18 червня 2019 року;

матеріали справи № 757/23278/21 містять копію заяви ОСОБА_1 від 23 грудня 2020 року (реєстраційний вхідний номер ПриватБанк 2129-ВБ від 23 грудня 2020 року) із зазначенням конкретних банківських рахунків, на які ОСОБА_1 просив виплатити йому грошові кошти. Саме ця заява є належним зверненням кредитора до банку у встановленому законом порядку з вимогою про добровільне виконання рішення у справі № 754/12901/15 з наданням конкретним банківських реквізитів для перерахування на них коштів. Загальний строк для виконання грошової вимоги про сплату коштів, якщо інше не передбачено договором або законом, становить 7 днів з моменту пред`явлення вимоги кредитором боржнику (стаття 530 ЦК України);

як вбачається з матеріалів справи № 754/12901/15, прострочення виконання банком грошового зобов`язання перед стягувачем за судовим рішенням у справі № 754/12901/15 розпочалося з 31 грудня 2020 року (тобто, після спливу 7-ми днів, що рахуються з наступного дня після отримання банком заяви від 23 грудня 2020 року);

набрання рішенням суду законної сили не є датою, з якої автоматично починається період прострочення, якщо в ньому не вказані банківські реквізити для сплати коштів. Для виникнення прострочення необхідним є настання юридичного факту, що дасть боржнику можливість виконати зобов`язання, а він цього не зробить. Тож, ненадання кредитором реквізитів для оплати унеможливлює виконання зобов`язання боржником, а отже, він не може вважатися таким, що прострочив його виконання;

отже, період нарахування 3% річних за несвоєчасне перерахування Банком на користь ОСОБА_1 коштів за судовим рішенням у справі № 754/12901/15 має починатися з 31 грудня 2020 року та обмежуватися датами 09 березня 2021 року (для суми боргу 2 377 212,07 грн), 16 березня 2021 року (для суми боргу 1 035 351,12 дол. США), 05 квітня 2021 року (для суми боргу 7 084,85 дол. США).;

відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційному суді розрахунку 3% річних за кожний період затримки виконання грошового зобов`язання з виконання судового рішення у справі № 754/12901/15, у межах справи № 757/23278/21 можуть бути стягнуті з відповідача 3% річних виключно у розмірах 13 481,72 грн та 6 523,30 дол. США. Нарахування інфляційних втрат на суми 2 900,79 грн та 8 928,00 грн може бути здійснено виключно за період з 31 грудня 2020 року по 09 березня 2021 року (69 к. д.). Таким чином, у межах справи № 757/23278/21 можуть бути стягнуті з відповідача інфляційні втрати у розмірі 273,58 грн (розраховані за січень-лютий 2021);

АТ КБ «ПриватБанк» наголошує, що відсутність у боржника банківських реквізитів для сплати коштів унеможливлює належне виконання судового рішення, а отже, не дозволяє стверджувати про його прострочення;

апеляційний суд, ухвалюючи своє рішення у даній справі не застосував за аналогією фактичних обставин постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, а саме висновок про те, що: прострочення виконання судового рішення починається не з дати набрання рішенням законної сили, а з наступного дня після спливу встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в орган Державної казначейської служби України.

03 листопада 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду у тій частині, у якій відмовлено у стягненні 3% річних згідно з статті 625 ЦК України в повній сумі 62 467,17 дол. США та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити повністю, а саме: стягнути 3% річних згідно зі статтею 625 ЦК України в сумі 62 467,17 дол. США.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17; у справі № 754/12901/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 щодо повернення депозитів звернувся до банку із заявою 16 серпня 2014 року і ця заява надійшла 06 жовтня 2014 року. Суд визначив, що саме через 2 дні після цього моменту (з 08 жовтня 2014 року) банк був зобов`язаний повернути кошти, внесені за договорами банківського вкладу, а тому з цього дня виникає прострочення виконання зобов`язання боржником (відповідачем). Вказане рішення суду відповідачем добровільно не було виконано, процес виконання рішення затягнувся на майже два роки, оскільки Верховний Суд 04 липня 2019 року за клопотанням відповідача таке виконання зупиняв;

в частині незадоволених вимог щодо 3% річних рішення апеляційного суду необґрунтовані і незаконні, оскільки суд прийшов до помилкового висновку про момент початку прострочення банку з повернення коштів, вказавши, що таким моментом є дата набрання законної сили рішенням суду у справі № 754/12901/15-ц, тобто 18 червня 2019 року. Натомість, апеляційний суд не з`ясував дійсного моменту, з якого розпочалось прострочення банку щодо повернення коштів ОСОБА_1 ;

період, за який повинно бути проведено нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України), становить з 08 жовтня 2014 року по 06 квітня 2021 року. Позивач звертав увагу суду, що три проценти річних за частину вказаного періоду прострочення, а саме з його початку і до 25 вересня 2018 року були стягнуті з відповідача рішенням суду у справі № 754/12901/15-ц, про що вказано у самому рішенні Деснянського районного суду від 26 лютого 2019 року (копія додається). Тому період прострочення, за який ще не нараховувались три проценти річних, становить з 26 вересня 2018 року до 06 квітня 2021 року. Суди попередніх інстанцій зазначені обставини проігнорували, відмовивши у застосуванні норми частини другої статті 625 ЦК України, таким чином суд апеляційної інстанції фактично без жодних правових підстав звільнив відповідача від виконання закону та від відповідальності за порушення грошового зобов`язання за період з 26 вересня 2018 року по 18 червня 2019 року;

частина перша статті 625 ЦК України чітко визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Більше того, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення;

безпідставним і неправомірним є посилання суду апеляційної інстанції у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 757/23278/21 на те, що банк винен позивачу 3% річних тільки з дати рішення апеляційного суду 18 червня 2019 року і до дати перерахування на рахунок позивача. Згідно з такою «логікою» апеляційного суду, у справі № 754/12901/15-ц суд не мав би права присуджувати 3% річних взагалі, адже не існувало судового рішення, яке б вимагало від банку сплатити суми вкладів позивачу. Проте такий підхід був би явно помилковим, рішення судів у справі № 754/12901/15-ц перевірені Верховним Судом і є повністю законними;

також апеляційним судом не враховано і позицію Верховного Суду у справі № 754/12901/15-ц, в якій залишено рішення суду першої інстанції на користь ОСОБА_1 і присуджені 3% річних, тобто констатовано, що банк повинен сплатити позивачу 3% річних саме з дати звернення позивача до банку та 2- х днів після цього (08 жовтня 2014 року), без прив`язки до дати набрання законної сили якимось рішенням суду.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року в справі № 754/12901/15-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/80086180), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82539736) та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91680684), позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів задоволено частково та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

605 087,67 дол. США - сума вкладу, 27 054,87 дол. США - відсотків та 1 479 072,54 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором за договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN074;

100 042,45 дол. США - сума вкладу, 17 884,92 дол. США - відсотків та 244 439,38 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 12 січня 2012 року № SAMDN1356;

262 588,96 дол. США - вкладу, 11 740,91 дол. США - відсотків та 641 871,36 грн за договором від 23 березня 2011 року № SAMDN8051;

18 036,19 дол. США за рахунком НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку;

2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 , до якого випущено платіжну картку;

8 928,00 грн вартості проведеної судово-економічної експертизи;

у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У справі № 754/12901/15 суди встановили, що між ОСОБА_1 та банком укладено такі договори банківського вкладу:

договір від 23 березня 2011 року № SAMDN8051, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 46 800,00 дол. США згідно з квитанцією від 23 березня 2011 року № 282240856;

договір від 26 грудня 2011 року № SAMDN074, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 50 000,00 дол. США згідно з квитанцією від 26 грудня 2011 року № 339643010;

договір від 12 січня 2012 року № SAMDN1356, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 49 999,99 дол. США згідно з квитанцією від 12 січня 2012 року № 34189980.

ОСОБА_1 вперше звернувся до банку з вимогою про повернення депозитів 16 серпня 2014 року, яка 06 жовтня 2014 року отримана АТ КБ «ПриватБанк».

04 липня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум грошових коштів, присуджених рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у справі № 754/12901/15 (том 1 а.с.25-26).

ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист від 04 липня 2019 року №754/12901/15, надіслав 17 листопада 2020 року та 23 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» заяви про виконання судового рішення від 26 лютого 2019 року, ухваленого у справі № 754/12901/15, при цьому виконавчий лист не пред`являв до виконання.

Листами АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про неможливість добровільного виконання Банком судового рішення у справі №754/12901/15, виходячи із фінансової ситуації на момент вирішення питання щодо добровільного виконання рішення суду та ураховуючи порядок черговості щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Вперше із заявою на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 у визначеному законом порядку ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 26 січня 2021 року.

04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України уточнену заяву на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 04 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № 64371211 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.

Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 17 березня 2021 року приєднано виконавче провадження № 64371211 до зведеного виконавчого провадження №56010919.

Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 23 квітня 2021 року закінчено виконавче провадження №64371211 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року № 4545/15467-33-21/20.1 стягувачу на виконання рішення суду перераховано кошти за платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі 2 377 212,07 грн, платіжним дорученням в іноземній валюті від 17 березня 2021 року №23 - 1 035 351,12 дол. США, платіжним дорученням в іноземній валюті від 06 квітня 2021 року №28 - 7 084, 85 дол. США.

Згідно даних розрахунку 3% річних, наведеного позивачем у заяві від 06 жовтня 2022 року, убачається, що 3% річних позивачем обраховано за період з 26 лютого 2019 року по 06 квітня 2021 року, що становить 771 день та складає:

щодо депозитного договору № SAMDN8051 від 23 березня 2011 року: 262 588,96 дол. США * 3%/100%*771/365 = 16 640,23 дол. США;

щодо депозитного договору № SAMDN074 від 26 лютого 2011 року: 605 087,67 дол. США *3%/100%*771/365 = 38 344,32 дол. США;

щодо депозитного договору № SAMDN1356 від 12 січня 2012 року: 100 042,45 дол. США * 3%/100%*771/365 = 6 339,67 дол. США;

щодо рахунку 20036124 до якого випущено платіжну картку: 18 036,19 дол. США * 3%/100%*771/365 = 1 142,95 дол. США;

щодо рахунку 984910 до якого випущено платіжку картку: 2 900,79 гривень * 3%/100%*771/365 = 183,77 гривень;

за судову-економічну експертизу: 8 928,00 гривень * 3%/100%*771/365 = 565,77 гривень.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 серпня 2025 року у справі № 910/10616/24 зроблено висновок про те, що:

«24. Частина друга статті 509 ЦК передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

25. Статтею 11 ЦК передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

26. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК).

27. Стаття 610 ЦК визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

28. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК).

29. Відповідно до статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

30. У постанові від 31.07.2024 у справі №161/11703/22 Верховний Суд, дійшов наступних правових висновків: "Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.".

31. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення.

32. Отже, по день фактичного виконання судового рішення, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних з моменту набрання судовими рішеннями законної сили»;

«50. У статті 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

51. Тотожні за змістом положення містяться в статті 18 ГПК, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

52. Відповідно до статті 236 ГПК судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

53. З системного аналізу вказаних вище статей можна зробити висновок, що обов`язковим є виконання саме рішення суду, а не виконавчого документу, як стверджує відповідач.

54. В абзаці п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист; набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23.11.2018 №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

55. Отже, саме набрання судовим рішенням законної сили є моментом виникнення обов`язку його виконання».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про стягнення 3% та інфляційний втрат підстави та власне позовні вимоги (період стягнення), які заявив позивач (див. схожий підхід в постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Апеляційний суд встановив, що:

при здійсненні розрахунку 3 % річних, що підлягає стягненню із відповідача, позивач зазначив період з 26 лютого 2019 року (день ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення) по 06 квітня 2021 року (день фактичного виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року);

нарахування 3 % річних слід здійснювати з 18 червня 2019 року (момент набрання рішенням законної сили після його перегляду постановою Київського апеляційного від 18 червня 2019 року);

періодом нарахування 3 % річних на заборгованість, стягнуту згідно з рішенням суду, виражену в іноземній валюті, має бути період з 18 червня 2019 року (набрання рішення суду першої інстанції законної сили) по 17 березня 2021 року (дата погашення заборгованості по сумах, на які позивач просить нарахувати 3% річних), що становить 438 днів;

періодом нарахування 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість, стягнуту згідно з рішенням суду, виражену у гривні, має бути період з 18 червня 2019 року (набрання рішення суду першої інстанції законної сили) по 10 березня 2021 року (дата погашення заборгованості), що становить 433 дні;

3% річних, нарахованих на суми депозиту, виражені в іноземній валюті, становить 35 487,19 дол. США;

3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму, виражену в гривнях (2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн) становить 420,98 грн, а інфляційних втрат - 927,78 грн.

За таких обставин, апеляційний суд, виконавши вказівки касаційного суду, встановивши наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, навівши в рішенні свій розрахунок, зробив обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за період з моменту набрання законної сили рішенням суду до його фактичного виконання.

Касаційний суд відхиляє аргумент касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд не з`ясував дійсного моменту, з якого розпочалось прострочення АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення коштів ОСОБА_1 , оскільки позивач сам, з урахуванням принципу диспозитивності, в цій справі заявив вимоги на підставі статті 625 ЦК України внаслідок невиконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року за період з набрання законної сили рішенням суду до його фактичного виконання.

Посилання АТ КБ «Приватбанк» у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 необґрунтовані, тому що вони зроблені за інших фактичних обставин (висновки Великої Палати Верховного Суду стосуються правовідносин, які виникли щодо стягнення з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування, бюджетних коштів за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку збитків, завданих несвоєчасним виконання рішення суду).

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 754/12901/15-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. У цій справі підставою позову про стягнення 3 % згідно з статтею 625 ЦК України є наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав. У справі № 754/12901/15-ц - підставою позову про стягнення 3 % було неповерненням вкладу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року та касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Титаренком Дмитром Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков