Номер провадження: 22-ц/813/4905/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету «Одеська юридична академія», в якому просив:

- стягнути середній заробіток за основним місцем роботи в розмірі 74 772 грн. та за сумісництвом к розмірі 34 840 грн.;

- стягнути моральну шкоду 50 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з мобілізацією на військову службу, його, як заступника директора з навчально-виховної роботи відокремленого підрозділу «Об`єднане вище професійно-технічне училище сфери послуг Національного університету «Одеська юридична академія», а також як доцента кафедри конституційного права за сумісництвом, наказом від 04.01.2023 року було увільнено від основної роботи від роботи за сумісництвом з 20.12.2022 року із збереженням місця роботи та займаної посади. З наказами про увільнення позивача не ознайомлювали. Листом від 10.09.2024 року, який позивач отримав 16.09.2024, позивач був повідомлений, що увільнення відбулось без збереження середнього заробітку. Позивач вважає увільнення без збереження середнього заробітку незаконним, оскільки станом на 20.12.2022 року й до 24.12.2023 року ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» зберігала право педагогічних працівників на період проходження військової служби під час мобілізації на особливий період на збереження за ними середнього заробітку. В 2022 році сума середньомісячного заробітку за основним місцем роботи становила 5 992,75 грн. (середньоденний 279 грн.), а за сумісництвом 2 800 грн. (середньоденний 130 грн.), а період виплати становить 268 робочих днів. Тому сума заборгованості за основним місцем роботи становить 74 772 грн. (279 * 268), а за сумісництвом 34 840 грн. (130 * 268). Також позивач вказує, що дії відповідача спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює в 50 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Національного університету «Одеська юридична академія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за основним місцем роботи в розмірі 74 772 гривень та за сумісництвом в розмірі 34 840 гривень з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Національний університет «Одеська юридична академія» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Тобто, рішення суду переглядається лише в частині задоволених судом вимог ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення середнього заробітку за основним місцем роботи в розмірі 74 772 гривень та за сумісництвом в розмірі 34 840 гривень з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення суду не оскаржується і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення про стягнення середнього заробітку за основним місцем роботи в розмірі 74 772 гривень та за сумісництвом в розмірі 34 840 гривень з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів, суд першої інстанції виходив з того, що:

згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту»;

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема, внесено зміни до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України щодо припинення збереження середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення;

натомість частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту» за педагогічними та науково-педагогічними працівниками на період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період зберігається попередній середній заробіток. В такій редакції ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» діяла станом на 20.12.2022 року і до 24.12.2023 року, коли набрав чинності Закон України від 22.11.2023 року №3494-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», яким внесено зміни у частину другу статті 57 Закону 2145-VІІІ. Зокрема, із цієї норми виключені слова «чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період»;

ОСОБА_1 є педагогічним працівником і в силу зазначених положень законодавства має відповідне право на нарахування та виплату середнього заробітку за період з 20.12.2022 року по 24.12.2023 року, що безпідставно не було враховано НУ «Одеська юридична академія» при винесенні наказів про звільнення ОСОБА_1 .

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу. Так, з урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якого пов`язана виплата, тобто до звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата підлягає обчисленню, виходячи з виплат:

за основним місцем за жовтень (5 936,85 грн.) та листопад (6 048,65 грн.) 2022 року

за сумісництвом за жовтень (2 800 грн.) та листопад (2 800 грн.) 2022 року

В жовтні 2022 року кількість робочих днів складала 21, у листопаді 2022 року - 22.

Таким чином, середньоденна заробітна плата за основним місцем роботи становить: (5 936,85 грн. + 6 048,65 грн.) / (21+22) = 279 грн. За сумісництвом: (2 800 грн. + 2 800 грн.)/ (21+22)=130.

Період вимушеного прогулу позивача складає: з 20.12.2022 по 24.12.2023 - 268 робочих днів.

сума заборгованості з невиплаченої заробітної плати за основним місцем роботи становить 268*279=74 772 грн., за сумісництвом 268*130=34 840 грн. При цьому з сум мають бути відраховані установлені законодавством України податки і збори.

Проте, погодитися з усіма такими висновками районного суду в контексті задоволення зазначених вимог колегія суддів не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

Наказом № 15-5 по Національному університету «Одеська юридична академія» від 04.01.2023 року ОСОБА_1 - заступника директора з навчально-виховної роботи Відокремленого підрозділу «Об`єднане вище професійно-технічне училище сфери послуг Національного університету «Одеська юридична академія», увільнено від роботи з 20.12.2022 року, у зв`язку з призовом на військову службу по загальній мобілізації зі збереженням місця роботи та займаної посади.

Наказом №16-5 по Національному університету «Одеська юридична академія» від 04.01.2023 року ОСОБА_1 доцента кафедри конституційного права за сумісництвом, увільнено від роботи з 20.12.2022 року, у зв`язку з призовом на військову службу по загальній мобілізації в період воєнного стану зі збереженням місця роботи та посади.

Згідно довідки від 02.07.2024 року № 78/353 військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 10.02.2023 року (призваний за мобілізацією 20.12.2022 року).

09.07.2024 ОСОБА_1 звернувся з заявою до Національного університету «Одеська юридична академія», в якій просив відновити йому виплату середнього заробітку та виплатити середній заробіток за період з 19.12.2022 року по 24.12.2023 року, посилаючись на те, що відповідач щомісяця не здійснював виплату йому середнього заробітку.

10.09.2024 року листом № 1279-67, у відповідь на адвокатський запит від 27.08.2024 року, Національний університет «Одеська юридична академія» повідомив, що увільнення ОСОБА_1 від роботи здійснювалося без збереження попереднього середнього заробітку.

Згідно з Архівною відомістю ОСОБА_1 за основним місцем роботи та за сумісництвом виплачено заробітну плату за грудень 2022 року.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст. 14 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до положень статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (частина перша статті 9 ЦК України).

Між сторонами виник спір з приводу неправомірності припинення виплати відповідачем середнього заробітку на користь ОСОБА_1 , який є педагогічним працівником та був призван на військову службу під час мобілізації.

Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту" (частина друга статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року "Про загальну мобілізацію", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 03 березня 2022 року, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року "Про введення воєнного стану в Україні" оголошено та проводиться загальна мобілізація.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 199 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Водночас, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності з 19 липня 2022 року, у ч. 3 ст. 119 КЗпП внесено зміни, а саме слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Тобто, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, починаючи з 19 липня 2022 року за будь-якими працівниками, які, принаймні, призвані з цієї дати на військову службу, зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток (тут можна згадати ст. 58 Конституції України "закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи").

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 57 ЗУ "Про освіту", редакції у чинній на час спірних правовідносин, у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. В разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Таким чином, вимоги вищенаведених правових норм, а саме ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 57 Закону України "Про освіту" містять розбіжності щодо наявності підстав для нарахування та виплати середнього заробітку особами, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Відповідно до положень ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, ухвалених відповідно до нього.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про освіту" законодавство України про освіту ґрунтується на Конституції України та складається з цього Закону, спеціальних законів, інших актів законодавства у сфері освіти і науки та міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

З аналізу вищенаведеного вбачається висновок, що КЗпП є загальним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником, а ЗУ "Про освіту" є спеціальним, оскільки регулює питання трудових відносин саме педагогічних працівників.

Отже, спеціальна норма (частина друга статті 57 Закону України "Про освіту") має перевагу над загальною (частина третя статті 199 КЗпП) нормою (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі загальна норма (частина третя статті 199 КЗпП) не скасовує спеціальної норми (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Тому за педагогічними чи науково-педагогічними працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації зберігається попередній середній заробіток.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 станом на теперішній час перебуває у трудових відносинах з Національним університетом «Одеська юридична академія»на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи відокремленого підрозділу «Об`єднане вище професійно-технічне училище сфери послуг Національного університету «Одеська юридична академія», а також доцента кафедри конституційного права за сумісництвом, та проходить військову службу за призовом, отже на нього поширюється дія ЗУ "Про освіту", який є спеціальним законом, а тому саме вказаний закон підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2023 року у справі № 718/209/23, які є релевантними до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, апеляційний суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносинах повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за основним місцем роботи та за сумісництвом за період з 20.12.2022 року по 24.12.2023 року є обґрунтованими.

Разом з тим, з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 20.12.2022 року по 24.12.2023 року у зв`язку з увільненням за основним місцем роботи та сумісництвом через його мобілізацію на військову службу позивач звернувся до суду 17.10.2024 року, тобто через майже 10 місяців від кінцевої дати періоду стягнення середнього заробітку 24.12.2023 року.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, пов`язаного з нездійсненням виплат середнього заробітку за основним місцем роботи та за сумісництвом відбулось з пропуском трьохмісячного строку, позивач просив поновити строк звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що про порушення ним своїх прав він дізнався лише 16.09.2024 року, коли відповідач листом повідомив про те, що увільнення позивача відбулось без збереження середнього заробітку.

Проте, набувши цілком правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за основним місцем роботи та за сумісництвом позивача після його увільнення у зв`язку з мобілізацією за період з 20.12.2022 року по 24.12.2023 року, суд першої інстанції не вирішив питання про поновлення строку звернення до суду, про що просив позивач і на що посилається в апеляційній скарзі, як на довід незаконності рішення в цій частині, відповідач.

Враховуючи наведене та відповідаючи на доводи апеляційної скарги та враховуючи поставлення позивачем питання про поновлення строку звернення до суду, що не було вирішено районним судом, колегія суддів виходить з такого.

Сам по собі пропуск строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, який допустив зокрема працівник, не є підставою для відмови у прийнятті позовної заяви (заяви). При пропуску трьохмісячного строку, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України, суд при розгляді трудового спору повинен з`ясувати всі обставини справи і при необґрунтованості вимог працівника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк встановлений ст. 233 КЗпП України пропущено без поважних причин, суд також відмовляє у позові, але з інших мотивів: у зв`язку з пропуском встановленого строку. При обґрунтованості позову і пропуску строку з поважних причин строк звернення до суду поновлюється, а позовні вимоги задовольняються.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали таки причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 до мобілізації на військову службу обіймав посаду заступника директора з навчально-виховної роботи відокремленого підрозділу «Об`єднане вище професійно-технічне училище сфери послуг Національного університету «Одеська юридична академія», а також посаду доцента кафедри конституційного права за сумісництвом.

Як пояснив сам позивач в судовому засіданні 25.11.2025 року, трудовий стаж його роботи в даному навчальному закладі триває з 2012 року, заробітну плату він отримував на банківську картку.

У довідці військової частини НОМЕР_2 від 16.10.2025 року зазначено, що ОСОБА_1 брав участь у здійсненні заходів із виконання бойових завдань у наступні періоди (зазначаються судом лише період, який має значення для поновлення строку звернення до суду, яке мало місце 17.10.2024 року): з 20.03.2023 року по 25.03.2023 року; з 16.08.2023 року по 22.08.2023 року; з 04.10.2023 року по 14.10.2023 року; з 11.12.2023 року по 16.12.2023 року; з 15.01.2024 року по 31.01.2024 року; з 10.05.2024 року по 20.05.2024 року; з 22.09.2024 року по 29.09.2024 року.

В засіданні судової колегії 25.11.2025 року ОСОБА_1 пояснив, що грошові кошти за проходження військової служби він отримував на картку і контролював їх надходження за допомогою телефону, до номеру якого ця картка прив`язана.

Позивач утруднився з чіткою відповіддю на питання, що саме йому завадило так само контролювати надходження середнього заробітку від свого роботодавця вже з кінця січня початку лютого 2023 року, коли мала перераховуватись заробітна плата за січень 2023 року перший місяць облікового періоду заробітної плати після його увільнення у зв`язку з мобілізацією і відповідно всі подальші місяці, за які мав перераховуватись середній заробіток.

Враховуючи тривалість періодів виконання позивачем бойових завдань, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про достатність часу у позивача на виявлення починаючи з лютого 2023 року факту ненадходження на його картку середнього заробітку від роботодавця за січень 2023 року і всі подальші місяці до 24.12.2023 року.

Позивачем не наведено обставин і не надано доказів на підтвердження практичної і фактичної неможливості реалізації ним, фаховим юристом і досвідченим викладачем в області права питання захисту своїх прав, як особисто, так і через представника у тримісячний строк після виявлення ним факту не виплати роботодавцем середнього заробітку після його увільнення у зв`язку з мобілізацією.

Тобто, ті доводи, які навів позивач і в позовній заяві і в якості заперечення на відповідний довід апеляційної скарги не можуть свідчити про існування об`єктивних перешкод для подання ним позову у визначений законодавством строк, тому відсутні підстави для поновлення пропущеного строку.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Встановивши, що строк звернення до суду пропущений та відсутні поважні причини для його поновлення, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу слід відмовити в задоволенні позовної вимог про стягнення середнього заробітку.

Під час розгляду цієї справи позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом і не підтвердив належними та допустимими доказами їх наявність.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20), від 30 червня 2021 року в справі № 706/397/18 (провадження № 61-20674св19), від 30 липня 2021 року в справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20).

Таким чином, апеляційна скарга Національного університету «Одеська юридична академія» підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про залишення вимог ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення середнього заробітку без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету «Одеська юридична академія» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про стягнення середнього заробітку залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 28.11.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова