ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8477/25 Справа № 187/258/25 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на заочне рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРЕЙД ЛТД» про стягнення боргу за договором позики (суддя першої інстанції Говоруха В.О., повний текст рішення складено 12 червня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2025 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРЕЙД ЛТД» про стягнення боргу за договором позики, в якому позивач просив:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРЕЙД ЛТД» на користь ОСОБА_1 заборгованість та штрафні санкції у розмірі суми: основної суми боргу 99 500,00 грн. 3% річних 8 954,05 грн. та інфляційні втрати 44 396,57 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР-ТРЕЙД ЛТД» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, які ним будуть понесені за результатами розгляду даної справи.

Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Ігнатова Є.Є., подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивована скарга тим, що фізична особа ОСОБА_1 одночасно є також директором Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР-ТРЕЙД ЛТД" не наділяє його, як Позивача, обов`язком збирати та надавати докази замість Відповідача.

Суд першої інстанції у разі наявності сумнівів мав можливість витребувати у Відповідача докази володільцем і розпорядником яких є Відповідач, а не безпідставно перекладати на Позивача тягар доказування.

Суд першої інстанції не врахував, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.

ОСОБА_2 , просив заочне рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від ОСОБА_1 та його представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з їх участю у слідчих діях, однак на підтвердження поважності причин відсутності у судовому засіданні суду не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР-ТРЕЙД ЛТД" є ОСОБА_1 .

Між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «УКР-ТРЕЙД ЛТД» укладено ряд договорів про надання поворотної фінансової допомоги, а саме:

1. Договір позики 2Ф (поворотної фінансової допомоги) від 11.06.2018 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 144 480,00 грн. (а.с. 7-8) ;

2. Договір позики Д9/18 (поворотної фінансової допомоги) від 19.07.2018 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 120 000,00 грн. (а.с. 9-10);

3. Договір позики б/н (поворотної безпроцентної фінансової допомоги) від 18.10.2018 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 131 600,00 грн. (а.с. 11-12);

4. Договір поворотної фінансової допомоги від 23.12.2019 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 142 830,00 грн. (а.с. 13-14);

5. Договір поворотної фінансової допомоги від 08.01.2020 року на суму 121 500,00 грн. (а.с. 15-17);

6. Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 14.07.2020 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 70 100,00 грн. (а.с. 18-20);

7. Договір позики № БН (поворотної безпроцентної фінансової допомоги) від 26.11.2020 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 210 000,00 грн. (а.с. 21);

8. Договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 30.12.2020 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 167 500,00 грн. (а.с. 22-25);

9. Договір про надання поворотної фінансової допомоги № бн від 09.03.2021 року відповідно до якого Позивачем у якості поворотної фінансової допомоги були надані Відповідачу грошові кошти в загальній сумі 353 600,00 грн. (а.с. 26-28);

Крім того, 14.04.2021 між ТОВ "УКР-ТРЕЙД ЛТД" та ОСОБА_1 укладено Договір про надання поворотної фінансової допомоги № б.н. (а.с. 29).

29.07.2021 між ТОВ "УКР-ТРЕЙД ЛТД " та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги від 14.04.2021 (а.с. 30).

За умовами Договору про надання поворотної фінансової допомоги № б. від 14.04.2021 і Додаткової угоди № 1 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги від 14.04.2021 позивач надає безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути її (пункт 1.1). Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 192 500 грн. (сто дев`яноста дві тисячі шістсот) гривень без ПДВ (п. 2.1. Договору згідно Додаткової угоди №1). Поворотна фінансова допомога надається Позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується (п. 2.2. Договору). Позичальник обов`язується повернути отриману поворотну фінансову допомогу в повному обсязі не пізніше 14.04.2022 (п. 3.1. Договору згідно Додаткової угоди №1). Повернення грошових коштів проводиться шляхом видачі грошових коштів Позикодавцю з каси Позичальника або шляхом перерахування грошових коштів на особовий рахунок Позикодавця в установі банку (п. 3.2. Договору). Поворотна фінансова допомога використовується для потреб Позичальника відповідно до статутних цілей його діяльності (п. 2.4. Договору).

Позивачем надано суду квитанції: № 02/03 від 28.07.2021 на суму 43 000,00 грн.; № 47-1 від 08.07.2021 на суму 3000,00 грн.; № 02/03 від 14.06.2021 на суму 50 000,00 грн.; № 02/06 від 14.04.2021 на суму 51 500,00 грн.; № 204/220 від 18.05.2021 на суму 45 000,00 грн. (а.с. 30 зворот 31).

Суд наголошує на тому, що платником за всіма вказаними квитанціями є TОВ «УКР-ТРЕЙД ЛТД» через ОСОБА_1 , код платника зазначено як , код отримувача 39494486, що відповідає ЄДРПОУ відповідача ТОВ «УКР-ТРЕЙД ЛТД». Призначення платежу: надання зворотної фінансової допомоги зг. дог. № б/н від 14.04.2021.

Отже, між сторонами 14.04.2021 року укладено Договори поворотної фінансової допомоги, деякі умови якого змінено Додатковою угодою № 1 від 29.07.2021 та позивачем, зі свого боку, виконано зобов`язання за даним договором і здійснено шляхом особистої сплати на рахунок Позичальника грошових коштів на загальну суму 192 500 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог ОСОБА_1 , та вказав на те, що твердження позивача про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором поворотної фінансової допомоги від 14.04.2021 року за відсутності документів за правилами бухгалтерського обліку приймає як припущення.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

За ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Статтею 1158 ЦК України врегульовані положення щодо права на вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення: 1. Якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. 2. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. 3. Якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов`язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана взяти на себе всі обов`язки, пов`язані із вчиненням цих дій, зокрема обов`язки щодо вчинених правочинів.

Стаття 1159 ЦК України визначає порядок надання звіту про вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення: 1. Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.

Стаття 1160 ЦК України встановлює порядок відшкодування витрат, понесених особою у зв`язку із вчиненням нею дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення: 1. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. 2. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Суд врахував, що керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР-ТРЕЙД ЛТД" є ОСОБА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що, позивачем не були надані звіти про залучення наданих ОСОБА_1 коштів до обороту ТОВ «Укр-Трейд ЛТД», про їх використання або оприбуткування у випадку неповернення позикодавцю.

Твердження позивача про те, що тільки наявність договорів про надання поворотної фінансової допомоги та копій квитанцій про перерахування коштів на рахунки Товариства є беззаперечною підставою для стягнення таких сум, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, як правильно наголосив місцевий суд, доказів зарахування коштів та бухгалтерської документації долучено до матеріалів справи не було, відповідне клопотання учасниками справи заявлено не було.

Доказів на підтвердження таких обставин у справі немає, позивачем суду вони не надані. Судом були виконані усі обов`язки щодо сприяння реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, в тому числі стосовно призначення судової експертизи і виконання заходів стосовно витребування доказів.

Отже, оцінка доказів, наявних у справі, проведена судом саме у відповідності до положень статті 89 ЦПК України, порушень норм процесуального права, які б стали підставою для скасування оскарженого рішення, колегією суддів не встановлено.

Тому з висновком суду в частині відмови у стягненні коштів, наданих позивачем в межах договорів про поворотну фінансову допомогу, колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам, застосованим судом нормам матеріального права.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду, без будь-якої правової мотивації, і апелянтом не конкретизовано, які саме норми трудового права давали позивачу право діяти всупереч вимогам наведених вище норм ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Як вбачається зі змісту оскарженого рішення, то вимогам законності та обґрунтованості воно відповідає, тому колегія суддів не вважає слушними твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів жодних аргументів, з яких відкинув доводи і докази позивача.

Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що висновок суду про відмову в позові є правильним.

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги є аналогічними обставинам, викладеним в позовній заяві, які були вже предметом перегляду судів, суд першої інстанції перевіряв в суді під час розгляду справи, дав їм мотивовану оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2025 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська