Єдиний унікальний номер судової справи 462/6736/24
Номер провадження 2/462/850/25
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Галайко Н. М.,

з участю секретаря судового засідання Бойко Д. І.,

представника позивача Бучка Р. В.,

представника позивача Матяшука В. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою першого заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюха Віктора Івановича у інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача.

Перший заступник керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюх В. І. у інтересах держави в особі Міністерства оборони України, 23.08.2024 року (вх. № 19529) звернувся у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (документ сформований в системі «Електронний суд» 22.08.2024 року), у якій просить суд:

-витребувати у ОСОБА_1 користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260730) та 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260902), розташоване по АДРЕСА_1 ;

-стягнути з відповідача на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону суму сплаченого судового збору в розмірі 48 676 грн. 87 коп. (а.с. 1-6).

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема тим, що Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», установлено порушення вимог законодавства у сфері збереження та використання нерухомого майна Міністерства оборони України. Встановлено, що 24.09.2003 року між державним підприємством «Львівське будівельно монтажне управління» та ПрАТ «Ірокс» укладено біржову угоду № 171-03/4 договір купівлі-продажу державного нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.10.2010 року у справі № 32/586 45/428т-50/250т зазначена біржова угода № 171-03/4 договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 24.09.2003 року визнаний недійсним з моменту укладення та зобов`язано сторони повернути усе отримане за цим договором. Підставою визнання договору недійсним стала відсутність повноважень у продавця на продаж вказаного майна та відсутність згоди уповноваженого органу державної влади на його відчуження. Разом з тим, рішення суду в частині виконання обов`язку повернути все отримане за недійсним договором виконано не було, а навпаки отримувач майна за договором передав частину спірного майна на користь третіх осіб. Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, ДП «Львівське будівельно-монтажне управління» до ЗАТ «Персенківка», ТОВ В «Будівельник», ПрАТ «Ірокс», ТОВ «Галичбудмонтаж». Цим рішенням визнано за державою в особі оборонного відомства право власності на будівлі і споруди військового містечка по АДРЕСА_1 , а саме на: адміністративний будинок (A-2), будівлю побутового призначення (E-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-1), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1), склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я-1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв. м., витребувано зазначене нерухоме майно у відповідачів та зобов`язано передати його на баланс ДП «Львівське будівельно-монтажне управління». Зазначене судове рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Разом з тим, з метою уникнення виконання вищевказаного судового рішення відповідачами у справі № 32/77т вчинено дії щодо зміни технічних характеристик та відчуження (перереєстрації) спірних об`єктів нерухомого майна на користь третіх осіб. Спірні будівлі і споруди з ініціативи зазначених суб`єктів на підставі довідок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 27.10.2016 року перейменовано, змінено їх площу та в деяких випадках назви та призначення. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року № 359 ЗАТ «Персенківка» відчужило належні йому 3/100 частки майнового комплексу на користь Автогаражного кооперативу № 15 Галицького району м. Львова, який зареєстрував це майно за собою відповідно до рішення державного реєстратора від 07.04.2016 року та володіє цим майном по даний час (номер відомостей про речове право 14063131). На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 року у справі № 914/1295/16 (скасованого у подальшому постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16) за позовом ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління 14» до ТОВ В «Будівельник» визнано за позивачем право власності на 96/1000 часток майнового комплексу по АДРЕСА_1 та зареєстровано відповідне речове право (номер відомостей про речове право 16194211).

Згідно з інформацією Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 19.07.2016 року під час проведення поточної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться по АДРЕСА_1 виявлено таке: адмінбудинок літ. «А-2» перейменовано на виробниче приміщення літ. «2А-2» (площа 471, 8 кв. м), площа змінилась під час реконструкції за рахунок надбудови мансарди; гараж літ. «П-1» перейменовано на автомайстерню літ. «П-1» (площа 297, 9 кв. м), площа змінилась за рахунок реконструкції; цех ізоляції літ. «Я-2» перейменовано на кузню літ. «Я-2» (площа 426, 21 кв. м), площа змінилась за рахунок уточнення розмірів; побутове приміщення літ. «Щ-2» перейменовано на приміщення з переробки харчових продуктів літ. «Щ-2» (площа 254, 1 кв. м); гараж літ. «М-I» перейменовано на автомайстерню літ. «М-I» (площа 503, 4 кв. м), а в подальшому на літ. «2М-1» (площа 502, 1 кв. м); акумуляторну літ. «Л-І» перейменовано на побутове приміщення літ. «Л-1» (площа 34,1 кв. м.), а надалі перейменоване на літ. «2Л-1»; будівлю побутового корпусу літ. «Е-2» перейменовано на санітарне приміщення літ. «2Е-2» (площа 42, 6 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; будівлю ГСМ літ. «Ж-І» перейменовано на склад ПММ літ. «2Ж-1» (площа 16, 3 кв. м); склад літ. «З-1» перейменовано на промисловий склад літ. «2З-1» (площа 270, 8 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; насосну літ. «І-1» перейменовано на склад літ. «2І-1» (площа 9, 9 кв. м), площа змінилась за рахунок переобмірів та уточнення розмірів; склад літ. «Ї-1» перейменовано на виробниче приміщення літ. «2Ї-1» (площа 291, 7 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; гараж літ. «М-1» перейменовано на автомайстерню літ. «2М-1» (площа 502, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; адмінбудинок літ. «Н-І» перейменовано на офісне приміщення літ. «2H-1» (площа 79, 2 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; котельню літ. «О-1» перейменовано на столярний цех літ. «2О-1» (площа 255, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок демонтажу котлів, переобмірів та уточнення розмірів; гараж літ. «П-1» перейменовано на автомайстерню літ. «2П-1» (площа 397, 9 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; їдальню літ. «Р-1» перейменовано на кондитерський цех літ. «2Р-1» (площа 394.4 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; склад літ. «С-1» перейменовано на будівлю СТО літ. «2С-1» (площа 343, 5 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; склад літ. «У-І» перейменовано на токарний цех літ. «2У-1» (площа 345, 0 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; склад літ. «Ф-1» перейменовано на кондитерський склад літ. «2Ф- 1» (площа 344, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; відкритий склад літ. «X-1» перейменовано на приміщення для зберігання металобрухту літ. «2X-1» (площа 245, 8 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; склад літ. «Ч-1» перейменовано на майстерню побутової техніки літ. «2Ч-1» (площа 328, 3 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; побутове приміщення літ. «Щ-2» перейменовано на приміщення з переробки харчових продуктів літ. «2Щ-2» (площа 255, 3 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів (довідки БТІ та ЕО від 16.07.2016 року та від 27.10.2016 року); склад літ. «Є-І» перейменовано на підсобне приміщення літ. «2Є-1» (площа 28, 9 кв. м.), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; навіс літ. «И-1» перейменовано на навіс літ. «2И-1» (площа 95, 6 кв. м); навіс літ. «К-1» перейменовано на навіс літ. «2К-1» (площа 173, 4 кв. м); склад літ. «Ц-1» перейменовано на автошрот літ. «2Ц-1» (площа 328, 3 кв. м), площа змінилась внаслідок переобмірів та уточнення розмірів; навіс літ. «Ю-1» (площа 224, 7 кв. м) перейменовано на навіс літ. «2Ю-1» (довідка БТІ та ЕО від 27.10.2016); - склад літ. «А-1» перейменовано на приміщення для зберігання тари літ. «2А-1» (площа 17, 4 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; склад літ. «В-1» перейменовано на приміщення для зберігання будматеріалів літ. «2В-1» (площа 15, 2 кв. м), площа змінилась за рахунок переобмірів та уточнення розмірів. 10.07.2020 року ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» і ТОВ В «Будівельник» за договорами купівлі-продажу відчужено на користь ОСОБА_1 - 8/1000 частки майнового комплексу по АДРЕСА_1 , а саме: 4/1000 частки, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. по АДРЕСА_1 на підставі договору № 3-1041 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260730); 4/1000 частки, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. на підставі договору № 3-1044 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260902), який і є володільцем вказаного майна по даний час. 30.11.2023 року ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» (96/1000 частки майнового комплексу), ТОВ «Галичбудмонтаж» (5/100 частки майнового комплексу) і ТОВ В «Будівельник» (816/1000 часток майнового комплексу) внесли свої частки у статутний капітал Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Західна Вежа», який і є володільцем цього майна по даний час. Таким чином, кінцевими власниками (володільцями) спірних будівель і споруд по АДРЕСА_1 станом на даний час є обслуговуючий кооператив «Житлово будівельний кооператив «Західна Вежа» (962/1000 частин майнового комплексу), Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м. Львова (3/100 частин майнового комплексу) та ОСОБА_1 (8/1000 частин майнового комплексу). Зважаючи на встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т та постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16 обставини приналежності зазначених вище об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 до державної форми власності в особі Міністерства оборони України, а також відсутність законних підстав набуття ПрАТ «Ірокс», ЗАТ «Персенківка», ТОВ В «Будівельник», ТОВ «Галичбудмонтаж», Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова, ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» у власність спірних об`єктів нерухомості, відповідно до положень ст. 328, 330, 388, 658 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) свідчить, зокрема, про безпідставність набуття у власність ОСОБА_1 частини таких будівель і споруд та наявність підстав для витребування спірного майно з його володіння.

Обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Міністерства оборони України поза його волею та поза волею держави встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 року у справі № 32/586-45/428т-50/250т та підтверджені рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т та не потребують доказування відповідно до положень ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Окрім того, зазначені обставини підтверджуються положеннями чинного законодавства, яке регламентує повноваження державних підприємств на користування і розпорядження майном, а також порядок прийняття рішення про відчуження державного майна.

Таким чином, ураховуючи, що станом на даний час спірне нерухоме майно відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано на праві власності за відповідачем, тому в даному випадку належним способом захисту порушених інтересів держави є витребування у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухомого майна навісу під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. по АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. Незаконне заволодіння державним майном Міністерства оборони України призвело до порушення інтересів держави у сфері оборони, оскільки окрім прямої матеріальної шкоди, завдано також шкоди спроможностям оборонного відомства належним чином забезпечувати функціонування Збройних Сил, що в свою чергу негативно впливає на бойовий дух військовослужбовців та в умовах війни є особливо важливим для інтересів всього Українського народу. Зазначене, відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» становить загальносуспільний інтерес і покладає на прокуратуру України здійснення представницьких повноважень в суді. Також зазначає, що Міністерством оборони України до моменту звернення прокурора з даним позовом до суду, жодних заходів щодо усунення виявлених порушень не вживалось, із відповідною позовною заявою Міністерство оборони України до суду не зверталось, тобто захист порушених інтересів держави не здійснювало. У зв`язку з цим, прокурор звертається до суду з даним позовом про витребування нерухомого майна з чужого володіння.

ІІ. Рух справи в суді.

2.1. Щодо процесуальних дій.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2024 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 50).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.08.2024 року позовну заяву першого заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюха В. І. у інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння повернуто заявнику (а.с. 51-53).

Постановою Львівського апеляційного суду від 25.01.2025 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюхи В. І. задоволено. Ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 26.08.2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 95-99).

Супровідним листом Львівського апеляційного суду № 462/6736/24/2436/2025 від 27.01.2025 року стверджується, що вказана справа надійшла у Залізничний районний суд м. Львова 05.02.2025 року (вх. № 2900) (а.с. 103).

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.02.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 104).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.02.2025 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 105-107).

20.02.2025 року (вх. № 4092) від першого заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюха В. І. у інтересах держави в особі Міноборони до суду надійшла письмова заява (документ сформований у системі «Електронний суд» 19.02.2025 року) про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 111-112).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.03.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 118-119).

Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13.05.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 141).

2.2. Щодо позицій учасників справи, які викладені письмово.

2.2.1. Щодо додаткових письмових пояснень представника позивача.

27.03.2025 року (вх. № 6671) від уповноваженого представника позивача Міноборони Мятащука В. К. надійшли письмові додаткові пояснення (документ сформований в системі «Електронний суд» 26.03.2025 року) (а.с. 125-128).

Із змісту вказаних пояснень, у тому числі вбачається, що останній просить суд:

- позовну заяву Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони задовольнити у повному обсязі;

- витребувати у відповідача на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно - 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260730) та 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260902), розташоване по АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону суму сплаченого судового збору в розмірі 48 676 грн. 87 коп.

Окремо вказано на те, що 24.09.2003 року між державним підприємством «Львівське будівельно-монтажне управління» та ПАТ «Ірокс» укладено біржову угоду № 171-03/4 договір купівлі продажу державного нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 . Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2010 року у справі № 32/586-45/428т-50/250т зазначена біржова угода № 171-03/4 договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 24.09.2003 року визнаний недійсним з моменту укладення та зобов`язано сторони повернути усе отримане за цим договором. Підставою визнання договору недійсним стала відсутність повноважень у продавця на продаж вказаного майна та відсутність згоди уповноваженого органу державної влади на його відчуження. Разом з тим, рішення суду в частині виконання обов`язку повернути все отримане за недійсним договором виконано не було, а навпаки отримувач майна за договором передав частину спірного майна на користь третіх осіб. Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, ДП «Львівське будівельно-монтажне управління» до ЗАТ «Персенківка», ТОВ В «Будівельник», ПАТ «Ірокс», ТОВ «Галичбудмонтаж». Цим рішенням визнано за державою в особі оборонного відомства право власності на будівлі і споруди військового містечка по АДРЕСА_1 , а саме на: адміністративний будинок (A-2), будівлю побутового призначення (E-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-1), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1), склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я-1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв. м., витребувано зазначене нерухоме майно у відповідачів та зобов`язано передати його на баланс ДП «Львівське будівельно-монтажне управління». Зазначене судове рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Разом з тим, з метою уникнення виконання вищевказаного судового рішення відповідачами у справі № 32/77т вчинено дії щодо зміни технічних характеристик та відчуження (перереєстрації) спірних об`єктів нерухомого майна на користь третіх осіб. Спірні будівлі і споруди з ініціативи зазначених суб`єктів на підставі довідок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 27.10.2016 року перейменовано, змінено їх площу та в деяких випадках назви та призначення. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року № 359 ЗАТ «Персенківка» відчужило належні йому 3/100 частки майнового комплексу на користь Автогаражного кооперативу № 15 Галицького району м. Львова, який зареєстрував це майно за собою відповідно до рішення державного реєстратора від 07.04.2016 року та володіє цим майном по даний час (номер відомостей про речове право 14063131). На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 року у справі № 914/1295/16 (скасованого у подальшому постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16) за позовом ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління -14» до ТОВ В «Будівельник» визнано за позивачем право власності на 96/1000 часток майнового комплексу по АДРЕСА_1 та зареєстровано відповідне речове право (номер відомостей про речове право 16194211). Згідно з інформацією Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 19.07.2016 року під час проведення поточної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться по АДРЕСА_1 виявлено таке: - адмінбудинок літ. «А-2» перейменовано на виробниче приміщення літ. «2А-2» (площа 471, 8 кв. м), площа змінилась під час реконструкції за рахунок надбудови мансарди; - гараж літ. «П-1» перейменовано на автомайстерню літ. «П-1» (площа 297, 9 кв. м), площа змінилась за рахунок реконструкції; - цех ізоляції літ. «Я-2» перейменовано на кузню літ. «Я-2» (площа 426, 21 кв. м), площа змінилась за рахунок уточнення розмірів; - побутове приміщення літ. «Щ-2» перейменовано на приміщення з переробки харчових продуктів літ. «Щ-2» (площа 254, 1 кв. м); - гараж літ. «М-І» перейменовано на автомайстерню літ. «М-І» (площа 503, 4 кв. м), а в подальшому на літ. «2М-1» (площа 502, 1 кв. м); акумуляторну літ. «Л-І» перейменовано на побутове приміщення літ. «Л-1» (площа 34,1 кв. м.), а надалі перейменоване на літ. «2Л-1»; - будівлю побутового корпусу літ. «Е-2» перейменовано на санітарне приміщення літ. «2Е-2» (площа 42, 6 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; - будівлю ГСМ літ. «Ж-І» перейменовано на склад ПММ літ. «2Ж-1» (площа 16, 3 кв. м); - склад літ. «З-1» перейменовано на промисловий склад літ. «2З-1» (площа 270, 8 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - насосну літ. «І-1» перейменовано на склад літ. «2І-1» (площа 9, 9 кв. м), площа змінилась за рахунок переобмірів та уточнення розмірів; - склад літ. «Ї-1» перейменовано на виробниче приміщення літ. «2Ї-1» (площа 291, 7 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - гараж літ. «М-1» перейменовано на автомайстерню літ. «2М-1» (площа 502, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - адмінбудинок літ. «Н-І» перейменовано на офісне приміщення літ. «2Н-1» (площа 79, 2 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; котельню літ. «О-1» перейменовано на столярний цех літ.«2О-1»(площа 255, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок демонтажу котлів, переобмірів та уточнення розмірів; - гараж літ. «П-1» перейменовано на автомайстерню літ. «2П-1» (площа 397, 9 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - їдальню літ. «Р-1» перейменовано на кондитерський цех літ. «2Р-1» (площа 394, 4 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - склад літ. «С-1» перейменовано на будівлю СТО літ. «2С-1» (площа 343, 5 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - склад літ. «У-І» перейменовано на токарний цех літ. «2У-1» (площа 345, 0 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - склад літ. «Ф-1» перейменовано на кондитерський склад літ. «2Ф- 1» (площа 344, 1 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - відкритий склад літ. «Х-1» перейменовано на приміщення для зберігання металобрухту літ. «2Х-1» (площа 245, 8 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; - склад літ. «Ч-1» перейменовано на майстерню побутової техніки літ. «2Ч-1» (площа 328, 3 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - побутове приміщення літ. «Щ-2» перейменовано на приміщення з переробки харчових продуктів літ. «2Щ-2» (площа 255, 3 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів (довідки БТІ та ЕО від 16.07.2016 року та від 27.10.2016 року); - склад літ. «Є-І» перейменовано на підсобне приміщення літ. «2Є-1» (площа 28, 9 кв. м.), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів; - навіс літ. «И-1» перейменовано на навіс літ. «2И-1» (площа 95, 6 кв. м); - навіс літ. «К-1» перейменовано на навіс літ. «2К-1» (площа 173, 4 кв. м); - склад літ. «Ц-1» перейменовано на автошрот літ. «2Ц-1» (площа 328, 3 кв. м), площа змінилась внаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - навіс літ. «Ю-1» (площа 224, 7 кв. м) перейменовано на навіс літ. «2Ю-1» (довідка БТІ та ЕО від 27.10.2016 року); - склад літ. «А-1» перейменовано на приміщення для зберігання тари літ. «2А-1» (площа 17, 4 кв. м), площа змінилась унаслідок переобмірів та уточнення розмірів; - склад літ. «В-1» перейменовано на приміщення для зберігання будматеріалів літ. «2В-1» (площа 15, 2 кв. м), площа змінилась за рахунок переобмірів та уточнення розмірів. 10.07.2020 року ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» і ТОВ В «Будівельник» за договорами купівлі-продажу відчужено на користь ОСОБА_1 - 8/1000 частки майнового комплексу по АДРЕСА_1 , а саме: 4/1000 частки, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. по АДРЕСА_1 на підставі договору № 3-1041 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260730); 4/1000 частки, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. на підставі договору № 3-1044 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260902), який і є володільцем вказаного майна по даний час. 30.11.2023 року ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» (96/1000 частки майнового комплексу), ТОВ «Галичбудмонтаж» (5/100 частки майнового комплексу) і ТОВ В «Будівельник» (816/1000 часток майнового комплексу) внесли свої частки у статутний капітал Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Західна Вежа», який і є володільцем цього майна по даний час. Таким чином, кінцевими власниками (володільцями) спірних будівель і споруд по АДРЕСА_1 станом на даний час є обслуговуючий кооператив «Житлово будівельний кооператив «Західна Вежа» (962/1000 частин майнового комплексу), Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м. Львова (3/100 частин майнового комплексу) та ОСОБА_1 (8/1000 частин майнового комплексу). Зважаючи на встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т та постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16 обставини приналежності зазначених вище об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 до державної форми власності в особі Міністерства оборони України, а також відсутність законних підстав набуття ПАТ «Ірокс», ЗАТ «Персенківка», ТОВ В «Будівельник», ТОВ «Галичбудмонтаж», Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова, ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» у власність спірних об`єктів нерухомості, відповідно до положень ст. 328, 330, 388, 658 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) свідчить, зокрема, про безпідставність набуття у власність ОСОБА_1 частини таких будівель і споруд та наявність підстав для витребування спірного майно з його володіння.

2.2.2. Щодо письмових доказів долучених стороною позивача.

10.10.2025 року (вх. № 22634, № 22636) від уповноваженого представника позивача Бучка Р. В. надійшли письмові клопотання про долучення документів (документ сформований в системі «Електронний суд» 10.10.2025 року) (а.с. 175, 177-206).

Із змісту вказаного клопотання вбачається, зокрема, що останній просить суд:

-долучити до матеріалів справи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 501/25-22 від 10.09.2025 року.

Окремо вказано, що 10.09.2025 року експертом виготовлено висновок судово-будівельної експертизи № 501/25-22 від 10.09.2025. Таким чином, даний висновок має істотне значення для вирішення даної справи. Разом з тим такий документ не міг бути поданий до суду разом з позовною заявою та на стадії підготовчого провадження, оскільки виконаний експертом лише 10.09.2025 року, а отриманий прокурором, що забезпечує участь у даній справі ще пізніше.

ІІІ. Позиція сторін по справі, висловлена у судовому засіданні.

Представник позивача Бучко Р. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала покликаючись на мотиви позовної заяви, просила такі задовольнити.

Представник позивача Матяшук В. К. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав покликаючись на мотиви позовної заяви, просив такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

Проте, матеріали справи містять письмову заяву ОСОБА_1 від 15.04.2025 року (вх. № 8315) з проханням слухати справу без його участі (а.с. 137).

Уповноважений представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Федейко А. Ю. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Однак у судовому засіданні 18.08.2025 року останній надав усні пояснення, просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити, позовні вимоги заперечив.

Суд звертає увагу, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

IV. Позиція суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи усі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

17.11.2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні визначено, що проголошення судового рішення відбудеться 27.11.2025 року о 10 год. 00 хв.

Суд приймає до уваги лист Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 року, згідно п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

V. Встановлені судом фактичні обставини справи.

Так, судом встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т задоволено позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства «Львівське будівельно-монтажне управління» до ЗАТ «Персенківка», ЗАТ «Будівельник», ТОВ «Будівельник», ПрАТ «Ірокс», ТОВ «Галичбудмонтаж» та визнано за державою в особі оборонного відомства право власності на будівлі і споруди військового містечка по АДРЕСА_1 , а саме на: адміністративний будинок (A-2), будівлю побутового призначення (E-1), будівлю ГСМ (Ж-1), склад (з-1), навіс (И-1), насосну (1-1), склад (1-1), пожежний пост (И-1), гараж (М-1), склад (Е-1), навіс (К-1), акумуляторну (Л-1), адміністративний будинок (Н-1), котельну (0-1), гаражі та їдальню (П-1), склади (С-1, Т-1, У-1, Ф-1, Х-1, Ц-1, 4-1, А-1, В-1, Ш-1), будівлю побутового призначення (Щ-2), колибу (Ш-1), навіси (Б-1, Ю-1), цех ізоляції (Я-1), огорожу та асфальтобетонне покриття загальною площею 5750 кв. м., витребувано зазначене нерухоме майно у відповідачів та зобов`язано передати його на баланс ДП «Львівське будівельно-монтажне управління» (а.с. 7-15).

Постановою Західного апеляційного Господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16 задоволено апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 року у справі № 914/1295/16 рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 року у справі № 914/1295/16 скасовано. Прийнято нове рішення. У задоволенні позову ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» до ТОВ В «Будівельник» про визнання права власності та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нерухомим майном відмовити (а.с. 16-21).

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» № Юр2/994 від 16.07.2016 року така видана ТОВ В «Будівельник» про те, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 року «Побутове приміщення» літ«Щ-2» площею 254, 1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 27.09.2010 року за ТОВ В «Будівельник» на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2010 року. Станом на 16.09.2016 року «Побутове приміщення», літ. «Щ-2» перейменовано на «Приміщення з переробки харчових, продуктів» літ. «2Щ-2» площею 255, 3 кв. м. Площа змінилась за рахунок переобмірів та уточнення площ (а.с. 22).

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» № Юр2/1184 від 27.10.2016 року така видана ТОВ «СБУ-14» про те, що згідно поданих документів, «Приміщення з переробки харчових продуктів» літ. «Щ-2» пощею 254, 1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: 1/10 за ТОВ «СБУ-14» на підставі: рішення суду, серія та номер: справа № 914/1295/16, виданий 11.07.2016 року, видавник: Господарський суд Львівської області. Станом на 27.10.2016 року «Приміщення з переробки харчових продуктів» літ. «Щ-2» перейменовано на «Приміщення з переробки харчових продуктів» літ. «2Щ-2» площею 255, 3 кв.м. Площа змінилась за рахунок переобмірів уточнення площ (а.с. 27).

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» № Юр 615 від 26.07.2016 року така видана TOB B «Будівельник», про те що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 року, «Побутове приміщення» літ. «Щ-2», зареєстровано 27.09.2010 року за ТОВ В «Будівельник» на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 10.08.2010 року. Станом на 19.07.2016 року «Побутове приміщення» літ. «Щ-2» площею 254, 1 кв. м перейменовано на «Приміщення з переробки харчових продуктів» літ. «Щ-2» площею 254, 1 кв. м (а.с. 28).

Згідно довідки ОКП «БТІ та ЕО» № Юр2/1185 від 27.10.2016 року така видана ТОВ «СБУ-4» про те, що згідно поданих документів, «Навіс» літ. «Ю-1» площею 224, 7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: за ТОВ «СБУ-14» на підставі: рішення суду, серія та номер: справа № 914/1295/16, виданий 11.07.2016 року, видавник: Господарський суд Львівської області. Станом 27.10.2016 року «Навіс» літ.«Ю-1» площею 224, 7 кв. м перейменовано на «Навіс» літ. « 2Ю-1» (а.с. 29).

Наведене також стверджується, зокрема Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 від 09.07.2024 року, технічним паспортом на виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 16.09.2016 року літ. 2Щ-2 Приміщення з переробки харчових продуктів, літ 2А-1 Приміщення для зберігання тари, літ 2Б-1 навіс, літ 2В-1 Приміщення для зберігання будматеріалів, технічним паспортом на виробничий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 16.09.2016 року літ. 2Ю-1 навіс (а.с. 23-26, 30-31, 32).

Як вбачається із договорів купівлі-продажу від 10.07.2020 року ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» і ТОВ В «Будівельник» за відчужено на користь ОСОБА_1 8/1000 частки майнового комплексу по АДРЕСА_1 , а саме: 4/1000 частки, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. по АДРЕСА_1 на підставі договору № 3-1041 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260730); 4/1000 частки, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. на підставі договору № 3-1044 від 10.07.2020 року (номер відомостей про речове право 37260902) (а.с. 33, 34).

Наведене стверджується також долученими до матеріалів справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 215837915 від 10.07.2020 року, № 215838713 від 10.07.2020 року (а.с. 35, 36).

У відповіді Міністерства оборони України на лист Офісу Генерального прокурора № 11/з/1-137ВИХ-24 від 25.04.2024 року зазначається, що відповідно до наданої Офісом Генерального прокурора, а також розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2-2 загальною площею 255, 3 кв. м та навісу під літ. 2Ю-1 загальною площею 224, 7 кв. м за вказаною адресою. Окрім цього, лист від 25.04.2024 року № 11/3/1-137ВИХ-24 містить інформацію про те, що згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77 визнано право власності Міністерства оборони України на вказані приміщення та навіс, однак в подальшому їх було незаконно відчужено ОСОБА_1 . Управлінням корпоративного менеджменту повідомлено про, наявність перешкод щодо реалізації речових прав Державного підприємства «Львівське будівельно-монтажне управління» на вказані об`єкти нерухомого майна, однак пропозицій та належних доказів, необхідних для проведення відповідної позовної роботи до Головного управління не надано враховуючи зазначене, в разі звернення Офісу Генерального прокурора до суду із відповідним позовом в інтересах держави, представництво інтересів Міністерства оборони України буде забезпечуватись у відповідності з вимогами керівних документів (а.с. 38-39, 37).

Згідно відповіді Управління корпоративного менеджменту на запит Офісу Генерального прокурора № 13058/з від 26.04.2024 року з метою належного виконання рішення Господарського суду м. від 04.04.2016 року у справі № 32/77т, уникнення втрати державного нерухомого майна та захисту інтересів Міністерства оборони України, ДП МОУ «ЛБМУ» підготовлені та подані всі необхідні документи для державної реєстрації власності за державою в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час очікується відповідь державного реєстратора. Також виготовлені технічні паспорти на всі приміщення згідно рішенням суду, у тому числі на нежитлове приміщення літ. Щ-2 загальною площею 254, 1 кв. м. та навіс літ. Ю-1 загальною площею 224, 7 кв. м. Разом з тим повідомляє, що на даний час наявні перешкоди ДП МОУ «ЛБМУ» у фактичному володінні, розпорядженні та користуванні нежитловим приміщенням літ. Щ-2 загальною площею 254, 1 кв. м. та навісом літ. Ю-1 загальною площею 224, 7 кв. м., у зв`язку з не допуском на територію ОСОБА_1 (а.с. 37 зворот).

Згідно відповіді Головного управління військової юстиції на лист Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону № 30.54/02-3143ВИХ-24 від 05.07.2024 року нерухоме майно за вказаною вище адресою не перебуває на обліку квартирно-експлуатаційних органів Збройних Сил України. З метою реалізації рішення Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т в частині здійснення державної реєстрації речового права за Міноборони, представником Міноборони подано відповідну заяву про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, вказане у такому судовому рішенні. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Броварської ради Броварського району Київської області Крупкою О. Г. винесено рішення № 72538199 від 11.04.2024 року, яким відмовлено в проведенні реєстраційних дій щодо нерухомого майна яке розташоване по АДРЕСА_1 (а.с. 42).

VІ. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані норми права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17).

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова Верховного Суду від 17.12.2019 року по справі № 641/1793/17).

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21).

У п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, п. 6.21), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, п. 52).

Згідно з ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеженій у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстав передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. (ст. 387 ЦК України).

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (зокрема, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 року у справі № 712/9803/20, провадження № 61-12639св22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно з п. 22, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16- ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 522/7636/14-ц).

У п. 114-117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що «для витребування майна не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (п. 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п. 100), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29)).

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідні правові висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, п. 115, 116), від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, п. 98), від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, п. 80).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) /постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі № 442/2640/20, провадження № 61-16128св21/.

До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) /див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 752/18246/21, провадження № 61-10623 св 23/.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.07.2023 року у справі № 757/61314/18-ц, провадження № 61-17763св21).

Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2023 року у справі № 569/1158/20, провадження № 61-9944св21).

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23, 25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

6.1. Щодо представництва інтересів держави прокуратурою.

Окремо суд звертає увагу, що згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

У постанові Верховного Суду по справі № 910/11919/17 від 17.10.2018 року зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу.

Так, у справі «Менчинська проти російської федерації» (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, п. 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію: «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин. Наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, тощо (п. 3 мотивувальної частини).

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявністьповинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі № 806/1000/17).

Незаконне заволодіння державним майном Міністерства оборони України призвело до порушення інтересів держави у сфері оборони, оскільки окрім прямої матеріальної шкоди, завдано також шкоди спроможностям оборонного відомства належним чином забезпечувати функціонування Збройних Сил, що в свою чергу негативно впливає на бойовий дух військовослужбовців та в умовах війни є особливо важливим для інтересів всього Українського народу. Зазначене, відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» становить загальносуспільний інтерес і покладає на прокуратуру України здійснення представницьких повноважень в суді.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

На виконання вимог абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою повідомлено Міністерство оборони України про виявлені порушення та намір представництва інтересів держави в суді у формі звернення з даним позовом.

Разом з цим, позивачем до моменту звернення прокурора з даним позовом до суду, жодних заходів щодо усунення виявлених порушень не вживалось, із відповідною позовною заявою Міністерство оборони України до суду не зверталось, тобто захист порушених інтересів держави не здійснювало.

Наведені обставини підтверджують наявність «виключного випадку» для звернення керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, а також участі в його розгляді.

Вказана позиція повністю узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року по справі № 903/129/18, в якій констатовано, що сам факт незвернення з позовом до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян та звернення до суду з позовом (п. 6.43.).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2020 року по справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

VІІ. Висновки суду.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т визнано за державою в особі оборонного відомства право власності, зокрема на будівлю побутового призначення (Щ-2), навіс (Ю-1) та витребувано зазначене нерухоме майно у відповідачів, зобов`язано передати його на баланс ДП «Львівське будівельно-монтажне управління». Зазначене судове рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Міністерства оборони України поза його волею та поза волею держави встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 06.10.2010 року у справі № 32/586-45/428т-50/250т та підтверджені рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т та не потребують доказування відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Не зважаючи на зазначене рішення, відповідачами у справі № 32/77т вчинено дії щодо зміни технічних характеристик та відчуження (перереєстрації) спірних об`єктів нерухомого майна на користь третіх осіб. Спірні будівлі і споруди з ініціативи зазначених суб`єктів на підставі довідок ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» перейменовано, змінено їх площу та в деяких випадках - назви та призначення, зокрема побутове приміщення літ. «Щ-2» перейменовано на приміщення з переробки харчових продуктів літ. «2Щ-2» (площа 255, 3 кв. м), площа змінилась унаслідок реконструкції та уточнення розмірів, навіс літ. «Ю-1» (площа 224, 7 кв. м) перейменовано на навіс літ. «2Ю-1».

Зважаючи на встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 04.04.2016 року у справі № 32/77т та постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.02.2024 року у справі № 914/1295/16 обставини приналежності зазначених вище об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_1 до державної форми власності в особі Міністерства оборони України, а також відсутність законних підстав набуття ПрАТ «Ірокс», ЗАТ «Персенківка», ТОВ В «Будівельник», ТОВ «Галичбудмонтаж», Автогаражним кооперативом № 15 Галицького району м. Львова, ТОВ «Спеціалізоване будівельне управління-14» у власність спірних об`єктів нерухомості, відповідно до положень. 328, 330, 388, 658 ЦК України свідчить, зокрема, про безпідставність набуття у власність ОСОБА_1 частини таких будівель і споруд та наявність підстав для витребування спірного майно з його володіння.

Враховуючи, що станом на даний час спірне нерухоме майно відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано на праві власності за відповідачем, тому у даному випадку належним способом захисту порушених інтересів держави є витребування у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухомого майна навісу під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. по АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м.

Так, суд перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

VІІІ. Судові витрати по справі.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

8.1. Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача.

Тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір, який сплачено при подачі позовної заяви до суду у сумі 48 676 грн. 87 коп. (а.с. 47).

На підставі наведеного та керуючись ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. Позовну заяву першого заступника керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюха Віктора Івановича у інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

2. Витребувати у ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України нерухоме майно:

- 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить навіс під літ. 2Ю-1, загальною площею 224, 7 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260730);

- 4/1000 частки об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером 01, що становить нежитлове приміщення з переробки харчових продуктів під літ. 2Щ-2, загальною площею 255, 3 кв. м. (номер відомостей про речове право 37260902), розташоване по вул. Авіаційній, 7 у м. Львові.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону суму сплаченого судового збору в розмірі 48 676 (сорок вісім тисяч шістсот сімдесят шість) грн. 87 коп.

4. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

5. Відомості щодо учасників справи:

Позивач: перший заступник керівника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Голоюх Віктор Іванович у інтересах держави (код ЄДРПОУ: , електронна пошта: , адреса: м. Львів, вул. Клепарівська, 20);

Позивач: Міністерство оборони України (, електронна пошта: , адреса: м. Київ, проспект Повітряних Сил, 6);

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Текст судового рішення складено 27.11.2025 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко