Справа № 466/5793/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровков Д.О.,

при секретарі Свищо В.С.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у спрощеному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплат,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь 47743 гривні 82 коп. невиплаченої заробітної плати та 11924 гривень 69 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Свої вимоги мотивує тим, що він з 11 березня 2021 року працював у ФОП ОСОБА_4 менеджером з транспортно-експедиторської діяльності, 02 січня 2024 року його було переведено на посаду керівника міжнародної логістики та 13 березня 2024 року відповідно до наказу № 2-к від 12 березня 2024 року його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП, за угодою сторін. Він у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року перебував у місцях позбавлення волі, і тому з незалежних від нього причин не міг виконувати свої трудові обов`язки. Проте, відповідачка не надала йому чітких інструкцій щодо дій при виконанні ним трудових обов`язків під час його перебування під вартою, не захотіла розривати трудовий договір, не запровадила простій на підприємств, а навпаки продовжувала нараховувати йому заробітну плату, з якої сплачувала обов`язкові податки та збори. Разом з тим, відповідач не виплатила йому заробітну плату за період з 02 серпня по 01 травня 2023 року. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Представник відповідачки адвокат Торопчин О.Д. подав до суду письмові пояснення /Т-1 а.с.122-124/, в яких проти позову заперечив, зазначивши, що позивач у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року перебував у місцях позбавлення волі, і тому ніякої роботи для відповідачки не виконував, а остання помилково здавала за нього звітність, як за найманого працівника, просить у задоволені позову відмовити.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, які він навів у позові, просить позов задовольнити.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечив, дав пояснення аналогічні доводам, які він навів у вищевказаних письмових поясненнях, просить у задоволені позову відмовити.

Рух справи у суді, процесуальні рішення суду у справі.

18 червня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Львова надійшов позов ОСОБА_1

03 вересня 2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова справу направлено до Залізничного районного суду м. Львова для розгляду по територіальній підсудності /Т-1 а.с.68/.

23 вересня 2025 року матеріали справи надійшли до Залізничного районного суду м. Львова /Т-1 а.с.72/.

24 вересня 2025 року позов було залишено без руху /Т-1 а.с.84/.

29 вересня 2025 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків /Т-1 а.с.108-110/.

11 вересня 2025 року до суду надійшла заява позивача про забезпечення доказів, у якій останній просить допитати у якості свідка ОСОБА_5 /Т-1 а.с.86,87/.

01 жовтня 2025 року ухвалою суду у справі було відкрито спрощене позовне провадження, призначене судове засідання /Т-1 а.с.118/.

Також, 01 жовтня 2025 року ухвалою суду задоволена вищевказана заява позивача про забезпечення доказів від 11 вересня 2025 року /Т-1 а.с.92/.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11 березня 2021 року працював у ФОП ОСОБА_4 менеджером з транспортно-експедиторської діяльності, 02 січня 2024 року позивача переведено на посаду керівника міжнародної логістики та 13 березня 2024 року відповідно до наказу № 2-к від 12 березня 2024 року його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП, за угодою сторін, що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_1 /Т-1 а.с.24-28/.

З листа Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» від 12 листопада 2024 року № 6/21-24/М-21 убачається, що засуджений ОСОБА_1 поступив в установу 02 серпня 2022 року, вибув з установи 08 вересня 2022 року в ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)», прибув в установу 02 лютого 2023 року з ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)», звільнений з установи 01 травня 2023 року. На час тримання в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» працевлаштований не був, до робіт не залучався /Т-1 а.с.17/.

Відповідно до листа Державної установи «Дрогобицька виправна колонія (№40)» від 23 грудня 2024 року № 6/22-24/М-22 убачається, що ОСОБА_1 під час відбування покарання в установі у період з 08 вересня 2022 року по 02 лютого 2023 року не працював і з установою цивільно-правові та трудові договори не укладав та доходу у вигляді заробітної плати не отримував /Т-1 а.с.18/.

Отже, позивач ОСОБА_1 у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року перебував у місцях позбавлення волі та ніякої роботи, зокрема, і для ФОП ОСОБА_3 не виконував, що визнається сторонами у справі.

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військову збору станом на 14 березня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась ФОП ОСОБА_3 заробітна плата, з якої сплачувався податок та військовий збір, а саме: у серпні, вересні 2022 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 6500,00 грн щомісяця, з якої сплачено 1170,00 грн податку та 97,50 грн військового збору; за період з жовтня 2022 року по квітень 2023 року позивачу нараховувалася заробітна плата в розмірі 6700,00 грн щомісяця, з яких було сплачено 1206,00 грн податку та 100,50 грн військового збору. Тобто, загальна сума нарахованої заробітної плати за період з жовтня 2022 року по квітень 2023 року становить 48219,50 гривень (5232,50 грн х 2 місяці + 5393,50 грн х 7 місяців), без урахування утриманих податку та військового збору /Т-1 а.с.20-21/.

23 квітня 2023 року ФОП ОСОБА_4 подала до Сихівського районного суду м. Львова характеристику від 12 січня 2023 року на ОСОБА_1 , працюючого на посаді менеджера транспортно-експедиційної діяльності, в якій останній характеризується позитивно. Також, у вказаній характеристиці відповідачка зазначила, що їй відомо про те, що ОСОБА_1 притягується до кримінальної відповідальності та його справа розглядається судом, після добровільної явки останнього 02 серпня 2022 року для відбуття покарання, він звільнений з роботи не був /Т-2 а.с.15/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року, залишеним в силі постановою Львівського апеляційного суду від 13 червня 2025 року, у справі № 462/4130/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди ухвалено: позов задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 132892 гривень заборгованості по заробітній платі; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 12257 гривень 32 копійки компенсації за невикористані відпустки, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 42600 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2000 гривень моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1211,20 гривень судового збору; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1211,20 гривень судового збору та 3000 гривень витрат на правову допомогу; в решті вимог відмовити /Т-1 а.с.74-83/.

З мотивувальної частини вищевказаного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року вбачається, що судом були встановлені наступні обставини: «Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений 13 березня 2024 року, однак відповідачем не проведений з ним повний розрахунок. Враховуючи наведене, суд вважає, що заборгованість по заробітній платі за період з 11 березня 2021 року по 13 березня 2024 року підлягає стягненню з відповідача частково, оскільки відповідачем в квітні 2024 року позивачу була виплачено 8405,36 гривень. Таким чином, станом на 10 жовтня 2024 року заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня 2021 по березень 2024 року становить 132892 гривень та компенсації за невикористані щорічні відпустки 12257 гривень 32 копійок, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому судом враховано, що позивач у період з 02.08.2022 по 01.05.2023 перебував у місцях позбавлення волі».

З огляду на наведене, вимога про стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року судом у цивільній справі № 462/4130/24 не розглядалася та рішення щодо цієї вимоги судом не ухвалювалося.

Також, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року встановлено, що згідно з реєстраційними даними ІТС «Податковий блок» ФОПП ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності 29 липня 2024 року, станом на 20 вересня 2024 року стан платника податків 11 (припинено, але не знято з обліку).

22 жовтня 2025 року ОСОБА_4 подала до органів державної податкової служби уточнюючу (коригуючу) звітність щодо податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб та сум утриманого з них податку за період з листопада 2022 року по березень 2023 року /Т-1 а.с.223-247/. З вказаної уточнюючої звітності вбачається, що відповідачка внесла корегування щодо суми утриманого зі заробітної плати ОСОБА_1 податку за період з листопада 2022 року по березень 2023 року, зазначивши, що податкове зобов`язання з вказаного податку було нараховано нею помилково.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Частинами 1, 4 та 5 статті 43 Конституції У країни встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 3 статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку обставин непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Судом достовірно встановлено, що трудовий договір з ОСОБА_1 , під час перебування останнього під вартою у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року, роботодавцем ФОП ОСОБА_3 не був розірваний чи призупинений, а отже, працівник залишався в трудових відносинах з роботодавцем, на якого покладено обов`язок забезпечувати реалізацію трудових прав працівників, зокрема право на оплату праці. Невжиття роботодавцем належних організаційно-правових заходів з працівником, який не мав змоги виконувати свої обов`язки з незалежних від нього причин, не може бути підставою для позбавлення їх права на отримання оплати праці.

Відповідно до статті 141 КЗпП, в якій визначаються обов`язки роботодавця, роботодавець, зокрема, повинен правильно організовувати працю працівників. Суд зазначає, що є зрозуміло, що в умовах перебування працівника в місцях позбавлення волі роботодавець не може забезпечити виконання умов трудового договору в повній мірі. Разом з тим, якщо роботодавець рішення щодо дії трудового договору не прийняв, негативні правові наслідки його бездіяльності не можуть бути покладені на працівника, як на слабкішу сторону трудових відносин.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 у період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року перебував у місцях позбавлення волі, а тому з незалежних від нього причин не міг виконувати свої трудові обов`язки, беручи до уваги, що ФОП ОСОБА_3 не надала позивачу жодних чітких роз`яснень та інструкцій щодо дій при виконанні ним трудових обов`язків під час перебування позивача під вартою, не призупинила дію трудового договору з ним, не забажала розривати трудовий договір, не запровадила простій на підприємстві та продовжувала нараховувати працівникові заробітну плату, з якої сплачувала обов`язкові податки та збори, суд приходить до висновку, що перебування позивача під вартою не є обставиною, що звільняє роботодавця від обов`язку з оплати праці працівника у даній конкретній справі, а відтак ФОП ОСОБА_3 порушила трудові права позивача на оплату праці, яка мала бути виплачена на умовах, визначених трудовим договором.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони,

Отже, суд вважає неспроможними твердження представника відповідачки про те, що у задоволені позову слід відмовити у зв`язку з поданням Колівошкою Н.І. 22 жовтня 2025 року органу державної податкової служби коригуючих відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року судом, у яких зазначено, що суми податку та військового збору були нараховані позивачу помилково, оскільки така поведінка відповідачки суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, з підстав того, що не відповідає її попереднім заявам та поведінці, при цьому, позивач, як працівник відповідачки, з урахуванням вищевказаних обставин, розумно покладався на них.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 48219,50 гривень (вказана сума визначена з урахуванням вже сплаченого роботодавцем податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Разом з тим, суд, виходячи з принципів диспозитивності, вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути суму, яка зазначена ОСОБА_6 у його позові, тобто, 47743,82 гривні (ця сума також визначена з урахуванням вже сплаченого роботодавцем податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість із виплати заробітної плати виникла з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року, при цьому, позивач звільнений 13 березня 2024 року, однак відповідачкою не був проведений з ним повний розрахунок.

Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення заборгованості) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачка надавала позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи те, що ФОП ОСОБА_3 про розмір заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 не повідомляла, а позивач звернувся до суду у червні 2025 року, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення 11924,69 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із статтями 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Основною умовою для виплати громадянам компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів, зокрема, заробітної плати. При цьому, компенсація за порушення строків виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати та незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частини: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року справа №6-131цс12.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 відтворюють положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Встановлено, що відповідачем не було виплачену позивачу заробітну плату за період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року, тому суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Визначаючи суму такої компенсації, апеляційний суд перевіривши наданий позивачем розрахунок компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, погоджується з ним.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період заборгованості з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року у розмірі 15951,55 грн. Вказана сума визначена без урахування податків та зборів. При цьому, суд враховує, що відповідачка іншого розрахунку суду не надала.

Висновок суду.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову за подання позову, оскільки справа стосується стягнення заробітної плати, а також те, що позов задоволений повністю, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у повному розмірі, тобто - 1211 гривень 20 коп.

Крім цього, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 418,48 гривень судового збору, сплаченого останнім за подачу заяви про забезпечення доказів від 11 вересня 2025 року, яка була задоволена ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року /Т-1 а.с.89/.

Керуючись статями 12, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 47743 гривні 82 коп. невиплаченої заробітної плати за період з 02 серпня 2022 року по 01 травня 2023 року, без утримання з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11924 гривень 69 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 418 гривень 48 коп. судового збору за заявою про забезпечення доказів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1211 гривень 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення складаний 25 листопада 2025 року.

Суддя:

Оригінал рішення.