У Х В А Л А

26 листопада 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Голяни О.В., за участю секретаря судового засідання Івашкович Д.А., розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ужгородський відділ Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Ужгородський відділ Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розі рвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2022. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.05.2023 у справі №303/2384/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.03.2023 та до досягнення дитиною повноліття.

06.08.2025 державним виконавцем Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №78783903 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 15.05.2023 у справі №303/2384/23.

Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку зі сплати аліментів. Станом на 07.11.2025 заборгованість відповідача зі сплати аліментів, згідно з розрахунком головного державного виконавця, за період з 23.03.2023 по жовтень 2025 становить 578 849,77 грн.

У зв`язку з наявністю прострочення сплати аліментів, на думку позивача, боржник зобов`язаний сплатити неустойку (пеню) у розмірі, визначеному частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України, яка за період з 23.03.2023 по жовтень 2025 становить 117 643,79 грн.

20.11.2025 через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на кошти, які знаходяться у відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , чи в інших осіб або третіх осіб у межах ціни позову 117 643,79 грн; заборонити відповідачу ОСОБА_2 або третім особам вчиняти дії щодо відчуження у будь який спосіб частину земельної ділянки, кадастровий номер: :03:008:0021, площею 0.1408 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:248 до вирішення спору по суті та набранням рішенням законної сили по вказаній справі.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вважає, що дана заява підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

На підставі частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями151,152,153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (частина друга статті 149 ЦПК України).

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову забороною вчиняти певні дії.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально правовою вимогою, стосовно якої остання просить ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) у розмірі, визначеному частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України, яка за період з 23.03.2023 по жовтень 2025 становить 117 643,79 грн.

ОСОБА_1 обґрунтовує необхідність забезпечення позову тим, що у виконавчому провадженні № 78783903 з 1 вересня 2025 року щодо відповідача були застосовані примусові заходи: внесення до Єдиного реєстру боржників, арешт майна й коштів та призначення оцінювача для визначення вартості частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Дізнавшись про оцінку майна, відповідач почав погашати борг і, на його думку, сплатив його повністю через 7 днів після подання позову. Однак, згідно з даними АСВП, лише 20 листопада 2025 року державний виконавець скасував примусові заходи та вилучив інформацію про боржника з реєстру. Тому арешт майна як захід забезпечення позову є необхідним для гарантованого виконання майбутнього рішення суду, адже без нього відповідач може відчужити майно, яке може бути використане для погашення аліментів або неустойки.

На думку суду, характер правовідносин між учасниками справи свідчить про те, що між сторонами існує спір з приводу стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 117 643,79 грн. Спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку зі сплати аліментів, що підтверджується значною заборгованістю 578 849,77 грн станом на 07.11.2025, встановленою у виконавчому провадженні. Такий розмір заборгованості вказує на систематичне та тривале невиконання відповідачем рішення суду, що є свідченням реального ризику ухилення від виконання як поточних, так і можливих додаткових фінансових зобов`язань, зокрема щодо сплати неустойки.

Виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи будуть наявні у ОСОБА_2 грошові кошти в необхідному розмірі. Погашення заборгованості з аліментів відповідачем лише після застосування державним виконавцем арештів, внесення до реєстру боржників та призначення оцінки земельної ділянки свідчить про те, що виконання зобов`язань відбувається не добровільно, а виключно під впливом примусових заходів. Це, у свою чергу, вказує на відсутність гарантій того, що без забезпечення позову відповідач матиме намір або можливість виконати рішення суду у разі задоволення позову про стягнення неустойки.

Отже, суд дійшов висновку, що у справі наявні достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав позивача та позбавити майбутнє судове рішення реального змісту. Існує обґрунтований ризик того, що відповідач розпорядиться наявними у нього грошовими коштами, що може унеможливити або істотно утруднити виконання рішення суду. Відсутність у відповідача необхідних коштів у момент виконання рішення матиме наслідком неможливість поновлення порушеного права позивача на отримання передбачених законом сум у повному обсязі.

У зв`язку з викладеним суд вважає обґрунтованим застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що належать відповідачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у межах суми, заявленої до стягнення ОСОБА_1 , 117 643,79 грн. Такий захід є розумним, співмірним із заявленими вимогами та спрямованим на забезпечення ефективного захисту прав позивача. Він забезпечує збереження предмета спору, запобігає можливому ускладненню виконання майбутнього рішення суду та гарантує реальність його виконання у разі задоволення позовних вимог.

Разом з тим застосування заходу забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу ОСОБА_2 чи будь-яким третім особам вчиняти дії щодо відчуження частини земельної ділянки, кадастровий номер :03:008:0021, площею 0,1408 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 850 608,00 грн, до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили не відповідає принципу пропорційності.

Вартість зазначеного майна суттєво перевищує суму позовних вимог, що свідчить про надмірність і невиправданість такого втручання у право власності відповідача. З огляду на це у задоволенні заяви в цій частині слід відмовити.

Також необхідно зазначити, що оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 повинна бути надана судом під час вирішення спору по суті.

Крім того, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник може звернутися до суду з мотивованим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом.

Підстав для застосування зустрічного забезпечення, передбачених статтею 154 ЦПК України, суд не вбачає, оскільки відсутні докази того, що позивач не має місця проживання або майна на території України, достатнього для відшкодування можливих збитків відповідача, чи що його майновий стан або дії можуть ускладнити виконання рішення суду про таке відшкодування у випадку відмови у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 157, 259-261, 352-354 ЦПК України, суд,-

постановив:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , у межах суми, заявленої ОСОБА_1 до стягнення, - 117 643,79 грн.

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Копію ухвали направити для виконання до відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (88005, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10) та учасникам справи для відома.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних п ричин.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородський відділ Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10, .

Суддя Олена ГОЛЯНА