ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8440/25 Справа № 205/7509/24 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №205/7509/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ліфлянчика Станіслава Ігоровича на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Остапенко Н.Г., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Міністерство оборони України, про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він з відповідачем ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 2015 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .

Вказує, що 21 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин, син проживав окремо з батьком, сторони домовилися, що дитина продовжить жити з батьком.

Зазначає, що позивач разом із сином проживають в трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору оренди нерухомого майна від 06 вересня 2022 року.

Вказує, що син проживає в окремій кімнаті, яка обладнана всім необхідним для нього, аби він мав здоровий сон, навчався, грався, розвивався та відчував себе комфортно. В даній кімнаті є стіл для навчання, необхідні наукові книги та книги з художньої літератури, окреме ліжко для сну та відпочинку тощо. Крім цього, в кімнаті обладнаний куточок для ігор, де знаходяться всі іграшки дитини.

Зауважує, що рішенням суду від 15 січня 2024 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з позивачем і він несе всі необхідні витрати на утримання, виховання та розвиток сина.

Звертає увагу, що мати дитини проживає окремо, не приймає участі у вихованні дитини, не надає позивачу ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини, аліменти на утримання дитини не стягуються та не сплачуються.

Враховуючи, що мати дитини з квітня 2021 року не проживає разом з сином та не має можливості матеріально його забезпечити, за таких обставин, існує необхідність у встановленні самостійного утримання та виховання дитини для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань за потреби, на вступ на навчання.

Зазначає, що має право мати можливість одноособово звертатись до державних освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на отримання державної допомоги, як батько одинак.

У зв`язку з чим, просив визнати його особою, що самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання якого визначено разом з батьком ОСОБА_1 , без будь-якої допомоги та без участі матері.

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Ліфлянчик С.І. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та протиправним, оскільки суд першої інстанції здійснив не повний та не всебічний розгляд даної справи, застосував надмірний формалізм при розгляді даної справи без врахування фактичних обставин, а також, виніс рішення без належного обґрунтування та без дотримання вимог процесуального законодавства, не надавав належної оцінки доказам, поданими позивачем, а також, вважає, що дане рішення суперечить нормам національного і міжнародного права, які гарантують пріоритет інтересів дитини та право на ефективний судовий захист.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні висловив думку, що позивач з позовом про стягнення аліментів на утримання сина не звертався, і вбачається що сторони добровільно погодили між собою те, що позивач буде займатись вихованням їх сина та матеріальним забезпеченням, проте, з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки це твердження є припущенням суду, яке не має ніякого підтвердження.

Крім того, зазначає, що 15 січня 2024 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська винесене рішення по цивільні справі № 201/9478/23, відповідно до якого: місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому, мати дитини відповідач, проживає окремо, не приймає участі у вихованні дитини, не надає позивачу ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини, аліменти на утримання дитини не стягуються та не сплачуються.

Зауважує, що в матеріалах справи відсутній будь-який договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, дана обставина не була підтверджена показаннями свідків або іншими належними та допустимими доказами.

Звертає увагу суду, що положення частини шостої статті 81 ЦПК України містить пряму заборону на доказування на основі припущень.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив висновок, що наданими позивачем доказами не доводиться факт самостійного виховання та утримання сина без участі матері.

Зазначає, що позивачем надано докази, які повно та всебічно підтверджують участь позивача, як батька в усіх життєвих аспектах дитини, натомість, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач приймає участь у житті дитини.

Звертає увагу, що відповідач - мати дитини участі у вихованні сина не приймає і не заперечувала про визначення місця проживання разом з батька, про що свідчить рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2024 року, яке міститься в матеріалах даної справи. До того ж, дана обставина була також підтверджена показаннями свідків.

Зазначає, що фактична поведінка відповіда (відсутність заперечень проти визначення місця проживання дитини з батьком, неподання заяв щодо участі у вихованні, відсутність будь-яких фінансових зобов`язань щодо дитини) є яскравим свідченням того, що вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вказує, що судом першої інстанції не було належним чином оцінено ані обсяг, ані характер доказів, поданих позивачем, що прямо суперечить вимогам ст. 263 ЦПК України.

Також вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні висловив, що саме лише подання відповідачем заяви про визнання позову про встановлення такого факту не може слугувати підставою для задоволення позову та бути підставою для звільнення позивача від надання інших доказів на підтвердження існуючих обставин. При цьому, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява, відповідно до якої відповідач визнала позов в повному обсязі, просила суд задовольнити в повному об`ємні позовну заяву. Дана заява була надійшла до суду 08 листопада 2024 року.

Зауважує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які підтверджують, що позивач забезпечує дитині належні умови для проживання, виховання, навчання, розвитку та здоров`я, він не дослідив та проігнорував всі надані докази позивача до матеріалів справи та не дотримався принципу об`єктивності та законності при вирішення даної справи.

Зазначає, що дана позовна заява була подана з метою того, що мати дитини з квітня 2021 року не проживає разом із сином, та не має можливості матеріально її забезпечити, за таких обставин, існує необхідність у встановленні самостійного утримання та виховання дитини для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань за потреби, на вступ на навчання.

Звертає увагу, що позивач має право мати можливість одноособово звертатись до державних освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на отримання державної допомоги, як батько одинака.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового, передчасного та юридично необґрунтованого висновку про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем не має правового значення. Насправді, такий факт має безпосереднє юридичне значення, оскільки даний факт підтверджує виконання позивачем обов`язків без участі іншого з батьків; є підставою для реалізації низки прав, у тому числі соціальних та особистих та забезпечує найкращі інтереси дитини, як цього вимагає національне та міжнародне право.

Вважає, що суд першої інстанції не здійснив повний та всебічний розгляд даної справи, здійснив передчасний висновок, що є порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім цього, вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, допустив надмірний формалізм, не врахувавши реальних обставин даної справи, зокрема, суд дійшов помилкового висновку, що якщо відповідачка визнала позовну заяву в повному обсязі, то між сторонами відсутній спір, при цьому повністю ігноруючи фактичне одноособове виховання та утримання дитини позивачем.

Зауважує, що такий підхід суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, а тому рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, просить, рішення суду міста скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Від представника ОСОБА_5 адвоката Ліфлянчик С.І. в системі «Електронний суд» 25.11.25р. надійшла заява про відкладення розгляду справи через хворобу. Аналогічна заява надходила від даного представника на попереднє судове засідання, яке призначалось на 05.11.25р., і було судом апеляційної інстанції задоволено.

Відповідно до ст.372 ЦПК України, яка регулює наслідки неявки в судове засідання учасників справи, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки представником ОСОБА_5 адвокатом Ліфлянчик С.І. двічі поспіль заявлялось клопотання про відкладення розгляду справи з підстав його хвороби, але в обох випадках підтверджуючих документів суду не надано, колегія суддів позбавлена можливості визнати повідомлену ним причину неявки в судове засідання поважною.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 2015 року та від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року по справі № 201/7673/21, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2024 року визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 15 лютого 2024 року.

Позивач зазначив, що мешкає разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з наданою копією договору оренди житла від 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 орендував квартиру за вищевказаною адресою.

Термін дії даного договору встановлений до 06 грудня 2022 року з автоматичною пролонгацією, за відсутності взаємних претензій сторін договору, на ще один аналогічний термін, тобто на три місяці.

Інших доказів на підтвердження проживання позивача та його сина за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо реєстрації місця проживання дитини з позивачем доказів не надано.

Згідно з висновком Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради №5/6-53 від 09 квітня 2025 року, недоцільно визнання ОСОБА_1 таким, що самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У висновку зазначено, що станом на березень 2025 року ОСОБА_1 не звертався до адміністрації з заявою про обстеження умов проживання, тому невідомо, де та з ким проживає ОСОБА_3 , адміністрації також невідомо, чи проживає фактично ОСОБА_2 з сином і чи приймає участь в утриманні дитини. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не забажали давати відповіді на питання членів комісії.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 до суду щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання сина не звертався.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано: довідку з дитячої поліклініки від 24 жовтня 2023 року, виписку з медичної амбулаторної карти ОСОБА_4 , відповідно до яких батько дитини цікавиться здоров`ям та розвитком дитини; довідку з приватного ліцею, у якій вказано, що ОСОБА_1 контактує зі школою, дослухається рекомендацій вчителів, оплата за навчання протягом 2024-2025 навчального року здійснюється вчасно та в повному обсязі; квитанції про оплату курсів ОСОБА_6 . Також позивачем надано квитанції про витрати ОСОБА_1 в різних магазинах, а також на тренування.

Позивач ОСОБА_1 в позовному провадженні просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Обґрунтовує необхідність встановлення такого факту судом тим, що від даного встановлення залежить виникнення особистих прав позивача як батька малолітньої дитини, і потрібне для захисту прав та інтересів сина позивача, у тому числі, переміщення позивача і його сина без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано, та судом не встановлено, факту порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив позивач.

Факт розірвання шлюбу між сторонами, визначення місця проживання дитини з батьком, не звільняє матір від обов`язку щодо виховання та утримання дитини, та не свідчить про неможливість участі матері у вихованні та утриманні сина, а також не доводить факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

У справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, когось з батьків дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків, свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У цій справі батьки, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2024 року, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, зокрема, обумовили, що позивач ОСОБА_1 бере на себе усі зобов`язання, пов`язані з утриманням дитини, її фінансовим та матеріальним забезпеченням.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Суд першої інстанції, правильно виходив із відсутності підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що самостійно виховує та утримує дитину, оскільки позивач не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у позовній заяві є необґрунтованою, оскільки таке не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на їх правильність, зводяться до незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ліфлянчика Станіслава Ігоровича - залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 22 травня 2025 року у цивільній справі №205/7509/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.11.2025р.

Судді: