Справа № 490/7383/25
н/п 2/490/4238/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товарна біржа «Нерухомість-Південь», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товарна біржа «Нерухомість-Південь», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним.

В обґрунтування вимог посилається на те, що 20.12.2000 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було зареєстровано на Товарній біржі «Нерухомість-південь» в «Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» за реєстровим №5018 від 20 грудня 2000 року. 27.12.2000 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію вказаного договору за реєстровим №19094 та записано в реєстрову книгу №112. З часу укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 проживають у вказаній квартирі та вважають її своєю приватною власністю. З метою посвідчення правочину щодо розпорядження належним нерухомим майном, позивач звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецької О.М., якою було повідомлено про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердження її дійсності в судовому порядку, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири не були виконані вимоги ст. 47 Цивільного кодексу УРСР (діючого на момент укладення договору) та статті 220 ЦК України в частині нотаріального оформлення вказаної угоди (письмове роз`яснення за вих. №95/01-16 від 01.09.2025р).

Після укладення договору, сторони виконали усі свої зобов`язання, в тому числі позивач, яка діяла від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , та ОСОБА_5 прийняли від відповідачів квартиру, сплатили узгоджену ними суму. З моменту укладання договору вони сплачувала комунальні послуги, проводили капітальні та поточні ремонти квартири. Відповідачі ж, у свою чергу, звільнили жиле приміщення від свого майна, передали ключі від квартири і ніяких претензій до покупців не пред`являли та не пред`являють. Тобто сторони договору домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, після чого відбулося виконання ними договору - і така домовленість підтверджується письмовими доказами, тобто повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

З урахуванням наведеного позивачка просить суд визнати дійсним договір №5018 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2000р, між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , як покупцями, та зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість Південь» в «Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

08.09.2025 року матеріали справи передано для розгляду судді.

Ухвалою судді від 09.09.2025 року вищезазначену позовну заяву було залишено без руху.

23.09.2025 року позивачкою було усунено вказані недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 24.09.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

06.11.2025 року третя особа, яка не заявляє самстійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 надала до суду заяву від 05.11.2025 року в якій просить розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

В судове засідання позивачка, відповідачі та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору не з`явилися, своїх представників не направили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

25.11.2025 року представниця позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представниці, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

25.11.2025 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву в якій підтвердив що 25 років тому продав спірну квартиру, претензій не має, розгляд справи просить проводити без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи наведене вище, суд розглядає справу за відсутності учасників справи.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20 грудня 2000 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було зареєстровано на Товарній біржі «Нерухомість-південь» в «Журналі реєстрації біржових угод із нерухомістю» за реєстровим №5018 від 20 грудня 2000 року.

В подальшому, 27 грудня 2000 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію вказаного договору за реєстровим №19094 та записано в реєстрову книгу №112.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору №5018 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2000 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Зі змісту договору №5018 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2000 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Договір №5018 купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2000 року було зареєстровано на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» 20.12.2000 року. При цьому, здійснивши 27 грудня 2000 року державну реєстрацію в КП «ММБТІ» право власності на вказану квартиру за реєстровим №19094, держава цим самим визнала право власності позивачки на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 2000 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

З урахуванням наведеного, немає підстав для визнання недійсним Договору №5018 купівлі-продажу нерухомого майна, складеного та зареєстрованого 20.12.2000 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання дійсним Договору №5018 купівлі-продажу нерухомого майна, складеного та зареєстрованого 20.12.2000 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Товарна біржа «Нерухомість-Південь» (), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, задовольнити.

Визнати дійсним Договір №5018 купівлі-продажу нерухомого майна, складений та зареєстрований 20.12.2000 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_8 купили в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Саламатін О.В.