н/п 2/490/4582/2025 Справа № 490/8254/25
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі позивача та його представника адвоката Петровського Д.О., відповідачки ОСОБА_1 , та її представника адвокатки Павлюк С.О.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини , в якому просив Визнати батьківство ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровабад, Азербайджан, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: місто Миколаїв Миколаївської області, Україна, матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка України.

Внести до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька дитини, яким вказати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровабад, Азербайджан, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що жовтні 2006 року ОСОБА_2 в місті Миколаєві познайомився з ОСОБА_1 . У 2007 позивач з Відповідачкою почали зустрічатися, мали романтичні стосунки, які носили в тому числі інтимний характер. Орієнтовно у грудні 2008 року Відповідачка повідомила Позивача, що вона вагітна. У червні-липні 2009 року Відповідачка з невідомих причин розірвала відносини та спілкування з Позивачем. 05.08.2009 Відповідачка народила доньку, ОСОБА_4 . При цьому, як відомо Позивачу, відомості про батька дитини до Державного реєстру актів цивільного стану про народження доньки ОСОБА_4 , за заявою матері, Відповідачки, не вносились.

У 2011 Позивач відновив спілкування з Відповідачкою та вона повідомила Позивача, що ОСОБА_4 є донькою Позивача. Після вказаного, Позивач регулярно став відвідувати сім`ю Відповідачки, допомагати по господарству, підтримувати матеріально, в тому числі грошовими коштами, та займався доглядом за дитиною та її вихованням. З 2013 року Позивач та Відповідачка стали проживати однією сім`єю по АДРЕСА_2 , вели спільне господарство. У липні 2021 Відповідачка вирішила припинити відносини, виставила його особисті речі за поріг та заборонила приходити та спілкуватись з нею та донькою.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 06.10.2025 року позовну заяву прийнято та відкрито провадження у справі.

21 листопада 2025 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву , в якому зазначає що, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відомості про батька дитини у книзі реєстрації народжень записані на підставі слів ОСОБА_1 . Дитина від народження і дотепер перебуває повністю на утримані відповідача та проживає разом з відповідачем. Категорично заперечує проти слів позивача про те, що позивач та відповідач проживали коли-небудь однією сім`єю та вели спільне господарство. Також вказує те , що ніколи не перебували у шлюбних стосунках, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та не проживали разом. Позивач ніколи не займався доглядом та вихованням дитини, Позивач ніколи не вітається з дитиною на вулиці, у людних місцях-або він не знає, як дитина виглядає, або уникає її. Про те, що ОСОБА_6 - його рідна донька позивач знав від народження дитини, зазначає, що пропонувала визнати батьківство, але він відмовлявся. Одружуватись на відповідачу позивач відмовився. Починаючи з серпня позивач почав поводити себе неадекватно, лякав дитину, відповідача, її батьків, позивач продовжував переслідувати, неодноразово застосовувати фізичне та моральне насильство. Після звернення до поліції позивач перестав проникати в двір будинку. Факт того, що позивач дійсно є біологічним батьком дитини - визнає.

Просить суд задвольнити позовну заяву в частині визнання батьківства в повному обсязі. Не призначати судову молекулярно-генетичну експертизу по справі, щоб не травмувати дитину.

Залишити прізвище та по-батькові дитини без змін, оскільки дитина категорично не хоче мати прізвище та по-батькові позивача.

21 листопада 2025 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на користь утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 листопада 2025 року і до повноліття дитини.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що їхня донька перебуває на обліку у кардіолога з діагнозом: пролапс мітрального клапана І ступеня, у зв`язку з чим потребує постійної матеріальної підтримки з боку обох батьків, а не лише матері. Разом із тим, відповідач раніше лише кілька разів придбавав продукти харчування для дитини та епізодично сплачував комунальні послуги, що не може вважатися належним виконанням батьківських обов`язків.

Протокольною ухвалою суду від 26.11.2025 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та об`єднано її в оден провадження з первісним позовом.

Протокольною ухвалою суду від 26.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Судом врховано визнання відповідачем вимог первісного позову та визнання відповідачем ОСОБА_2 вимог зустрічного позову в повному обсязі.

У судовому засіданні було з`ясовано думку дитини ОСОБА_5 , яка у своїх поясненнях зазначила, що не бажає, щоб ОСОБА_2 був визнаний її батьком, оскільки її вихованням фактично займалися мати, бабуся та дідусь, з боку якого вона лише і отримувала чолвіче виховання. Також повідомила, що ОСОБА_2 виламував двері до будинку, у зв`язку з чим вона викликала поліцію, і що не хоче його бачити та не потребує такого батька. Крім того, дитина висловила категоричне та усвідомлене бажання залишити своє нинішнє прізвище - ОСОБА_7 та по-батькові - ОСОБА_8 ( так звали її дідуся).

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги позову первісного підтримав , просив про його задоволення. Суду пояснив, що від народження доньки визнавав своє батьківство та бажав визнати дитину, але проти цього заперечувала ОСОБА_1 він всі ці роки намагався відвідувати доньку та виховувати її , допомагати, але таку його поведінку останнім часом перестала сприймати відповідачка та почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з донькою.

Щодо стягнення з нього аліментів на утримання доньки, то він не заперечує, інших утриманців він не має, працює офіційно та отримує стабільний дохід.

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала вимоги первісного позову в тому, що ОСОБА_2 , дійсно є батьком її доньки анни. але суду пояснила, що перші два роки життя дитини він взагалі не намагався ні спілкуватися з ними, ні бачити дитину, про визнання батьківства з його боку і мова не йшла. Потім він рідко почав приходити до дитини, але навіть без подарунків, матеріальну допомогу він їм не надавав. Донька наразі не бажає такого розвитку подій і не бажає нічого змінювати в житті.

Просить суд в разі, якщо ОСОБА_2 буде визнаний батьком дитини - то щоб суд стягнув з нього одразу аліменти на утримання доньки.

Представники сторін в судовому засіданні підтримали свої вимоги, викладені в письмових заявах по суті справи та позовних зяваях.

Вислухавши пояснення сторін, заслухавши думку дитини ОСОБА_5 дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 . В графі мати зазначено - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_9 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громалдян про реєстрацію народження , реєстрація актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проведена 01.09.2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 2822. Відомості про батька зазначені за заявою матері згідно з частиною першою статті 135 СК України.

З інформації про зареєстроване/задеклароване місце проживання/зняття із зареєстрованого/задекларованого місця проживання особи вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 - за місцем проживання матері.

До матеріалів справи долучено медичні довідки, а також відомості про те, що батьківські обов`язки щодо неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2015 року і по теперішній час виконує виключно ОСОБА_1 .

До матеріалів справи долучено відповіді Національної поліції України, Головного управління Нацполіції в Миколаївській області, Миколаївського районного управління поліції, відділення №1, на заяви ОСОБА_1 щодо спричинення тілесних ушкоджень. У відповіді повідомлено, що зареєстровано кримінальне провадження від 06.01.2021 року, проте в ході проведення перевірки встановлено, що матеріали не містять даних, які б свідчили про наявність кримінального правопорушення, через що неможливо зареєструвати відповідну інформацію до ЄРДР. Також встановлено відсутність факту вчинення адміністративного правопорушення, а встановити місцезнаходження особи, яку зазначила ОСОБА_1 у зверненні, не вдалося.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як визначено частиною другою статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу - ч. 4 ст. 128 СК України.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Аналіз норми статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19), рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано, більш того, сторони відмовилися від призначення судової молекулярно - генетичної експертизи, відповідчака визнала в повному обсязі факт батьківства ОСОБА_2 , щодо її неповнолітньої доньки ОСОБА_10 .

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно положень ст. 206 ЦПК України,позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Підстав для неприйняття визнання позову відповідчаем судом не встановлено.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову.

Суд звертає увагу, що питання зміни прізвища та по батькові дитини регулюється нормами ст.ст. 145, 148, 149 СК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою.

Частиною третьою ст. 148 СК України, у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

Враховуючи наведене, суд враховує, що згоди матері дитини та самої дитини матеріали справи не містять.

Щодо вимог зустічного позову.

Частиною першоюстатті 8 Закону України «Про охорону дитинства`передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтями150,180 Сімейного кодексу Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідност. 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За статтею 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п.17Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексуУкраїни при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Стаття 179 СК Українипередбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст.160 СК України).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16, за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення у справі, зокрема, з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідач не бере участі в утриманні доньки, яка проживає з позивачем, відповідачем дані обставини не спростовані.

Крім того, відповдіач визнав позовні вимоги в повному обсязі і таке визнання позову прийнято судом.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182, 183 СК України, суд, враховуючи як матеріальне становище позивача, яка проживає з дитиною та утримує її, так і матеріальне становище відповідача, який доказів неспроможності надання матеріальної допомоги на утримання дитини за станом здоров`я суду не надав, є особою працездатного віку, вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання дитини сторін повинен бути встановлений у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дитини з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дитини та її гармонійного розвитку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачаза зустрічним позовом в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена.

Судові витрати за первісним позовом судом не розподіляються, оскільки позивач при зверненні до суду прсив не стягувати судовий збір на його користь з відповідачки.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.12,81,141,247,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини - задовольнити.

Визнати батьківство ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: місто Миколаїв Миколаївської області, Україна, матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України.

Внести зміни до актового запису № 2822 від 01 вересня 2009 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначити в графі відомості про батька : " ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України".

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 листопада 2025 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 1211, 20 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судвоого рішення складено 27.11.2025

Суддя О.А. Гуденко