ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9321/25 Справа № 185/3122/25 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно довіреності від 07 грудня 2015 року він уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси в установах та організаціях перелічених (зазначених) безпосередньої у довіреності. Для виконання цієї довіреності та представлення його інтересів в установах та організаціях ОСОБА_2 уповноважено, в тому числі, одержувати через касу філій та відділень АТ «Укрексімбанк» будь-які суми з його рахунку, без обмежень їх розміру. В подальшому, в період з 17 лютого 2016 року по 21 липня 2016 року ним перераховані, а ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07 грудня 2015 року отримані грошові кошти в розмірі 514 791,60 грн. (еквівалент 19 550,53 доларів США). Довіреність від 07 грудня 2015 року видана строком на один рік дійсна до 07 грудня 2016 року. Після спливу строку дії довіреності та у зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 отриманих грошових коштів, він 12 листопада 2018 року на адресу відповідачки надіслав вимогу, в якій вимагав протягом п`яти календарних днів з моменту отримання даної вимоги, повернути йому грошові кошти, які отримані відповідачкою на підставі довіреності від 07 грудня 2015 року в розмірі та еквівалентів до курсу Національного банку України, а саме 514 791,60 грн. Вимогу ОСОБА_2 отримала 15 листопада 2018 року, але не повернула кошти і як наслідок не виконала грошові зобов`язання. У зв`язку з невиконанням відповідачкою вимог по повернення грошових коштів після спливу строку чинності довіреності від 07 грудня 2015 року і після вимоги про їх повернення, відповідачці за період з 21 листопада 2018 року нараховані санкції у відповідності до статті 625 ЦК України.

28 лютого 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/10194/18 ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 540 211,45 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі № 185/5973/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з відповідачки інфляційні втрати за період з 03 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року в розмірі 6 177,49 грн. та 3 % річних за період з 03 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року в розмірі 3 300,30 грн., а всього 9 477,79 грн. В іншій частині позову відмовлено. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що факт виникнення у відповідачки грошового зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманих коштів встановлений рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року у справі № 185/10194/18, виконання якого починається з моменту набрання цим рішенням законної сили 02 квітня 2019 року і саме з моменту набрання чинності цим судовим рішенням у відповідача виникло грошове зобов`язання і як наслідок у випадку невиконання такого грошового зобов`язання у відповідачки виник обов`язок сплати інфляційних втрат та 3 % річних. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі № 185/5973/19 залишено без змін.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року у справі № 185/7130/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з відповідачки інфляційні витрати та 3 % річних за період з 20 червня 2019 року по 17 серпня 2021 року. 07 квітня 2023 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/8329/22 ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68 181,94 грн. Вказана сума є сумою інфляційних втрат та 3 % річних за період з 18 серпня 2021 року по 03 квітня 2022 року і присуджена до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 судового рішення заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року у справі № 185/10194/18.

Вказані судові рішення набрали законної сили і перебувають на примусовому виконанні: ВП № 59530920 дата відкриття 11 липня 2019 року; ВП № 64338786 дата відкриття 03 лютого 2021 року; ВП № 69671118 дата відкриття 22 серпня 2022 року; ВП № 72501232 дата відкриття 11 серпня 2023 року.

Стягувачем за переліченими вище провадженнями є ОСОБА_1 , боржником є ОСОБА_2 .

На теперішній час на примусовому виконанні у Павлоградському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавчий лист, виданий 17 квітня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/10194/18, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 540 211,45 грн. (ВП № 59530920). В межах вказаного виконавчого провадження стягнуто на користь стягувача грошові кошти на загальну суму 33 203,52 грн. Дані обставини встановлено у тому числі судовим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року у справі № 185/7130/21.

Станом на момент подання позову борг складає 507 007,93 грн.

Обов`язок по поверненню грошових коштів у відповідача виник з моменту набрання рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 185/10194/18 від 28 лютого 2019 року законної сили, тобто з 02 квітня 2019 року і ця обставина встановлена судовим рішенням. 07 квітня 2023 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/8329/22 ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 68 181,94 грн. Вказана сума є сумою інфляційних витрат та 3 % річних за період з 18 серпня 2021 року по 03 квітня 2022 року.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь 3 % річних від простроченої суми в розмірі 44 088,77 грн. та інфляційні втрати в розмірі 203 710,31 грн. за період з 04 квітня 2022 року по 25 лютого 2025 року, а також понесені судові витрати.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій 07 серпня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідачкою не надано суду доказів на спростування обставин щодо невиконання нею грошових зобов`язань перед позивачем. На підтвердження наявної суми заборгованості позивач надав суду належні та допустимі докази, зокрема, розрахунок 3 % річних та суми інфляційних втрат. Надані позивачем докази у сукупності підтверджують факт виникнення зобов`язань, а також наявність заборгованості. Відповідачкою не спростовано належними доказами наявність заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року у справі № 185/10194/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 540 211,45 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі № 185/5973/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 03 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року в розмірі 6 177,49 грн., та 3 % річних за період з 03 квітня 2019 року по 19 червня 2019 року в розмірі 3 300,30 грн., а всього 9 477,79 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2022 року у справі № 185/7130/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційні втрати за період з 20 червня 2019 року по 17 серпня 2021 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2023 року у справі № 185/8329/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційні втрати за період з 18 серпня 2021 року по 03 квітня 2022 року в розмірі 68 181,94 грн.

До позовної заяви позивачем долучено довідку № 2919/17494 від 09 березня 2023 року, в якій надано перелік виконавчих проваджень, що перебували на виконанні станом на дату видачі вказаної довідки, тобто на 09 березня 2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості на час звернення позивача до суду, тобто на 25 квітня 2025 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги наявністю судового рішення, яким стягнуто грошові кошти в сумі 540 211,45 грн., що не заперечувала відповідачка у справі.

Колегія суддів наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів не виконання заочного рішення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року відповідачкою.

Представлені позивачем докази цілком підтверджують виникнення грошового зобов`язання відповідачки перед позивачем, розмір якого визначено заочним рішенням Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року у справі № 185/10194/18. Разом з тим, ці докази ніяк не підтверджують стан виконання цього судового рішення відповідачкою на час звернення до суду з цим позовом.

Нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснюється на встановлену суму боргу з врахуванням її зменшення протягом періоду нарахування.

Позивач до суду надав лише докази існування декількох виконавчих проваджень, за якими він виступає стягувачем відносно ОСОБА_2 , зокрема ВП №59530920, яке відкрито на підставі виконавчого листа, виданого 17 квітня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 185/10194/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 540 211,45 грн.

За відсутності доказів щодо стану виконання рішення суду (довідки-розрахунку органу ДВС, первинних платіжних документів тощо) розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат не є достатнім та допустимим доказом неналежного виконання вказаного рішення та наявності заборгованості за цим рішенням на час звернення позивача з цим позовом.

Позивач як сторона виконавчого провадження не позбавлений можливості отримувати інформацію про виконавче провадження в тому числі і обставин наявності чи відсутності надходжень на погашення заборгованості за ним, а відтак і інформації про стан заборгованості за виконавчим провадженням на певний період.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав не доведення розміру заборгованості в сумі 507 007,93 грн. на увесь період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку апеляційного суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида