Справа № 587/3806/25
28 листопада 2025 року Сумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Вортоломей І. Г., за участю секретаря судового засідання Бондаренко О. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В судове засідання представник позивача не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Луніка Т. Я. в судове засідання не з`явився, раніше в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Пояснив, що представник позивача не надав доказів авторизації ОСОБА_1 в інформаційно-комунікаційній системі зазначеного вище товариства, а також надсилання йому та отримання ним одноразового ідентифікатора, який використовувався як електронний підпис. Такі документи у справі відсутні, а надані позивачем докази не є достатніми. Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачу безготівкових кредитних коштів кредитором за кредитним договором є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальнику таких коштів, а у разі неможливості самостійно подати такий доказ - право на обґрунтування такої неможливості та заявлення клопотання про витребування доказів судом. Зазначення суми кредиту в договорі не свідчить про отримання кредиту позичальником і виконання позикодавцем своїх зобов`язань по договору. Відповідач вважає, що довідка ТОВ «УПР» про перерахування 04 серпня 2024 року грошових коштів у загальній сумі 15 000 гри. на картку НОМЕР_1 , з зазначенням призначення платежу: видача за договором кредиту № 04.08.2024-100000783, не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме ОСОБА_1 , оскільки емітент вказаної банківської картки не підтвердив її належність саме відповідачу у справі - ОСОБА_1 . З огляду на вказане, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували виконання ТОВ «Споживчий центр» умов договору № 04.08.2024-100000783 від 04 серпня 2024 року щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок саме відповідача у справі ОСОБА_1 як позичальника шляхом використання вказаних ним реквізитів електронного платіжного засобу. Відтак, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки інформація щодо повного номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача у кредитному договорі відсутня. Довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, на який посилається представник позивача, не є документом, що підтверджує отримання кредиту, користування коштами, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належним доказом наявності заборгованості. Інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Відсоткова ставка за договором не відповідає вимогам законодавства. Таким чином, умова договору, що передбачена п. 7., п. 9. щодо встановлення стандартної процентної ставки у розмірі 1,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом та денної процентної ставки у розмірі 1,47 % у порядку ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемною.Отже, за період з 04 серпня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно проценти підлягають нарахуванню по денній ставці 1,5% і їх розмір становить 3 825,00 грн. (15 000 грн. х 1,5% х 17 днів), а за період з 21 серпня 2024 року по 05 грудня 2024 року включно по денній ставці 1% і їх розмір становить 16 050,00 грн. (15 000 грн. х 1% х 107 днів). Таким чином, загальний розмір процентів становить 19 875,00 грн. Разом з тим, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, позивач також просить стягнути й заборгованість за комісією, пов`язаною з наданням кредиту, у розмірі 1 350,00 грн та комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2 700,00 грн. Так, із п. п. 11, 12 Заявки кредитного договору вбачається, що комісія, пов`язана із наданням кредиту, 1 350 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 1 350 грн. у кожному з чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно з Графіком платежів. Зазначене не є окремою послугою у межах договору кредиту та фактично є платою за отримання кредиту. Оскільки позичальнику встановлено плату за послуги, які за законом повинні надаватись безоплатно, то положення спірного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту, є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України. Позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) договірних зобов`язань у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та оцінивши надані докази відповідно до статей 7681 ЦПК України, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з такого.
Позивач стверджує, що кредитний договір укладено шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції за допомогою одноразового ідентифікатора Е894, надісланого в sms-повідомленні. Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин може бути підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Проте представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач не надав доказів авторизації ОСОБА_1 в інформаційно-комунікаційній системі товариства, а також надсилання йому та отримання ним одноразового ідентифікатора, який використовувався як електронний підпис.
Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 1049 ЦК України, кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит), а позичальник зобов`язується повернути їх.
Тягар доведення надання позичальнику грошових коштів покладається на кредитора. Належними доказами, що підтверджують факт здійснення господарських операцій, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
На підтвердження перерахування 15 000 грн позивач додав довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а.с.10 зв.б.). Однак, суд вважає, що довідка ТОВ «УПР» не є належним доказом, оскільки емітент вказаної банківської картки № НОМЕР_1 не підтвердив її належність саме ОСОБА_1 . Крім того, матеріали справи не містять виписки з особового рахунку відповідача, яка відповідно до пункту 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75, є підтвердженням виконаних за день операцій. Суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу.
Довідка-розрахунок про стан заборгованості, на яку посилається позивач, не є документом, що підтверджує отримання кредиту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що розрахунок заборгованості є одностороннім арифметичним розрахунком, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони банку.
Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують факт надання кредитних коштів саме відповідачу.
Також позивач вимагає стягнення комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України надання грошових коштів за кредитним договором є обов`язком банку або іншої фінансової установи. Виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, оскільки надання кредиту не є послугою, що об`єктивно надається клієнту-позичальнику.
Однак, встановлення плати за послуги, які за законом мають надаватись безоплатно, робить відповідні положення договору нікчемними в силу статті 228 ЦК України, оскільки такий правочин порушує публічний порядок. Ця позиція підтверджується у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, де було встановлено, що положення договору про обов`язок позичальника сплачувати комісію за надання кредиту, коли це є обов`язком кредитодавця, є нікчемними.
З огляду на викладене, вимога про стягнення комісій є неправомірною та не підлягає задоволенню.
Також, позивач заявив вимогу про стягнення неустойки у розмірі 7500,00 грн, посилаючись на те, що договір укладений 04 серпня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України № 3498-IX, яким дозволено нарахування неустойки за договорами споживчого кредитування, укладеними з 24 січня 2024 року. Позивач вважає, що Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка має застосовуватися.
Проте суд враховує таке:
Пункт 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачає, що у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, позичальник звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Цей пункт був доданий Законом України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року.
На дату укладення спірного договору 04 серпня 2024 року існувала очевидна суперечність (колізія) між положеннями Закону України «Про споживче кредитування» (зміни № 3498-ІХ) та пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 4 ЦК України, Цивільний кодекс України є основним актом цивільного законодавства. Згідно з частиною 2 статті 66 Закону України «Про правотворчу діяльність», у разі колізії між кодексом і первинним законом, пріоритет у застосуванні має норма права, що міститься у кодексі.
Конституційний Суд України у Рішенні від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 підтримував пріоритет норм ЦК України над нормами інших законів. Цей підхід також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.
Враховуючи пріоритет норм ЦК України, вимоги позивача про стягнення неустойки 7500,00 грн у період воєнного стану є неправомірними та не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог, покладається на учасників справи, у тому числі і на Позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач, ТОВ «Споживчий центр», не довів належними та допустимими доказами факт передачі кредитних коштів відповідачу та правомірність нарахування комісії та неустойки.
Беручи до уваги, що позивач не виконав свого процесуального обов`язку доведення факту надання кредиту та правомірності стягнення всіх складових заборгованості, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 4, 228, 526, 629, 1054 Цивільного кодексу України, пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, статтями 7681, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І. Г. Вортоломей