Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5925/25
Номер провадження2/711/2749/25
РІШЕННЯ
31 жовтня 2025 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі головуючого судді: Демчика Р.В., секретаря судового засідання Бутовській Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,-
ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.
Позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.2018 року, виданого приватним нотаріусом Захарченко А.І., яке зареєстроване в реєстрі за № 2640, він став власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Захарченко А.І. від 25.07.2024 року вих. № 143/02-31 згідно п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» мені відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 моєї мами ОСОБА_2 , по причині того, що згідно державного акту серія ЯЖ № 124793, виданого 09.10.2008 року, Черкаським міським управлінням земельних ресурсів, на якому зазначено співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки (спільна сумісна власність), визначити належну померлій частку у праві власності на земельну ділянку неможливо. Також йому роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання у судовому порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2025 року, виданого приватним нотаріусом Іващенко Г.М., яке зареєстроване в реєстрі за № 320, він став власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 .
Постановою приватного нотаріуса Іващенко Г.М. від 22.08.2024 року вих. № 184/02-31 згідно п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» мені відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 мого батька ОСОБА_3 , по причині того, що згідно державного акту серія ЯЖ № 124793, виданого 09.10.2008 року, Черкаським міським управлінням земельних ресурсів, на якому зазначено співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки (спільна сумісна власність), визначити належну померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 його батькові ОСОБА_3 частку у праві власності на земельну ділянку неможливо. Також йому роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання у судовому порядку.
Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 11.02.1998 року, яке видане Придніпровським райвиконкомом міста Черкаси квартира АДРЕСА_1 на момент видачі цього свідоцтва належала в рівних частках ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 .
Відповідно до наведеного вище він є власником всієї квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.07.2025 року відкрите загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2025 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності. Щодо позовних вимог, поклався на розсуд суду та просив прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.05.2018 року.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.2018 року, виданого приватним нотаріусом Захарченко А.І., яке зареєстроване в реєстрі за № 2640, ОСОБА_1 став власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Захарченко А.І. від 25.07.2024 року вих. № 143/02-31 згідно п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» мені відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 моєї мами ОСОБА_2 , по причині того, що згідно державного акту серія ЯЖ № 124793, виданого 09.10.2008 року, Черкаським міським управлінням земельних ресурсів, на якому зазначено співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки (спільна сумісна власність), визначити належну померлій частку у праві власності на земельну ділянку неможливо.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 17.02.2023 року.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2025 року, виданого приватним нотаріусом Іващенко Г.М., яке зареєстроване в реєстрі за № 320, ОСОБА_1 став власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 його батька ОСОБА_3 .
Постановою приватного нотаріуса Іващенко Г.М. від 22.08.2024 року вих. № 184/02-31 згідно п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» мені відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 мого батька ОСОБА_3 , по причині того, що згідно державного акту серія ЯЖ № 124793, виданого 09.10.2008 року, Черкаським міським управлінням земельних ресурсів, на якому зазначено співвласників ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 земельної ділянки (спільна сумісна власність), визначити належну померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 його батькові ОСОБА_3 частку у праві власності на земельну ділянку неможливо.
Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 11.02.1998 року, яке видане Придніпровським райвиконкомом міста Черкаси квартира АДРЕСА_1 на момент видачі цього свідоцтва належала в рівних частках ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 .
Отже позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).
Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Як визначено ч. 1 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто . Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (1270 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно ч. 2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку; співвласників багатоквартирного будинку.
Частиною 5 ст. 89 ЗК України визначено рівність часток кожного зі співвлансиків, а саме що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.
Приписами ч. 2 ст. 372 ЦК України, встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме: вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Ст. 328 ЦК України встановлено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникли при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, я вважаю, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших в тому числі постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 689/26/17 провадження № 14-47цс20.
Згідно п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.
Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно.
У відповідності до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п. 5).
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.
Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності.
Положенням п.23. Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що судовому розгляду підлягають вимоги про визнання права на спадщину за відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. А у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своїх батьків, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 133, 137, 141, 235, 263, 264, 352, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про нотаріат», ст.ст.316, 321,328, 384, 392, 1216, 1218, 1261, 1296, 1297,1298 ЦК України, суд, -
Позовну задовольнити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р. В. Демчик