Справа № 487/6992/25
Провадження № 2/487/3309/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

01.12.2025 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лисенко Валентина Сергіївна, звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила визнати за нею, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,20 кв.м., житловою площею 18,60 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.02.2002 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,20 кв.м, житловою площею 18,60 кв.м. Укладений договір було оформлено та посвідчено на Товарній біржі «Нерухомість-Миколаїв» за №1-1062 від 26 лютого 2002 року. 14.03.2002 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була зареєстрована в Миколаївському міжміському БТІ на праві приватної власності за ОСОБА_1 за реєстровим №20864, про що внесено запис в реєстрову книгу №125. Після повномасштабного вторгнення у 2022 році з метою збереження свого життя позивачка неодноразово змінювала своє місце проживання. Під час переїздів ОСОБА_1 було втрачено правовстановлюючий документ оригінал договору №1-1062 від 26.02.2002 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Тому, позивачка як власник, без правовстановлюючого документу, не має можливості в повній мірі здійснювати свої права власника та змушена звернутись до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 22.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.10.2025 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Лисенко В.С. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. До судового засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, в якій позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 26.02.2002 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,20 кв.м, житловою площею 18,60 кв.м.

Укладений договір було оформлено та посвідчено на Товарній біржі «Нерухомість-Миколаїв» за №1-1062 від 26 лютого 2002 року.

14.03.2002 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була зареєстрована в Миколаївському міжміському БТІ на праві приватної власності за ОСОБА_1 за реєстровим №20864, про що внесено запис в реєстрову книгу №125.

Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 оселилась у придбаній квартирі та постійно проживала в ній, сплачувала платежі за надані комунальні послуги, що підтверджується дублікатами чеків АТ «ПриватБанк».

На даний час правовстановлюючий документ є втраченим під час вимушеного переїзду ОСОБА_1 після початку повномасштабного вторгнення.

31 липня 2025 року на замовлення ОСОБА_1 комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт квратири у будинку квартирного типу за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки від 31.07.2025 року №2-5577, виданої Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», - КП «ММБТІ» проведені поточні інвентаризаційні роботи за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на 28.12.2012 року в КП «ММБТІ» право власності зареєстровано 14.03.2002 року №20864 за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.2002 року №1-1062. Укладеного Товарною Біржею «Нерухомість-Миколаїв».

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 2 ч.1 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ст.ст. 328-330 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність.

Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У п. 37 Постанови Пленум ВССУ наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами.

Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником зазначеного майна право власності на яке просить визнати.

Оцінивши в сукупності наявні у справі докази та враховуючи, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, однак втратила документ, що засвідчує її право власності, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання права власності на квартиру, загальною площею 39,20 кв.м, житловою площею 18,60 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем заявлено не було.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 95, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, п. 9 ч. 1, п. п. 15.5 ст. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. ст. 15, 392 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на квартиру загальною площею 39,20 кв.м, житловою площею 18,60 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вказаний строк може бути поновлений судом за заявою відповідача, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса (остання відома): АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 01.12.2025 року.

Суддя А.О. Темнікова