Провадження № 2/201/247/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю: секретаря судового засідання Максимовій О.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивачки.

08 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила суд:

-Змінити розмір її частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на 55/100 ідеальних часток замість 1/3.

-Змінити розмір частки Відповідача у праві спільної часткової власності на вказаний будинок на 45/100 ідеальних часток замість 2/3.

-Визнати за нею право власності в порядку спадкування на приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-6, що знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у 1971 році її бабуся ОСОБА_5 збільшила площу будинку, зробивши за свій рахунок житлову прибудову з дозволу місцевої ради та зі згодою інших співвласників, що підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 року та актом часток МБТІ від 16.04.1986 року. Внаслідок цієї прибудови фактична частка сім`ї ОСОБА_6 у користуванні будинком зросла до 55/100. Однак, за життя спадкодавців офіційна зміна розміру ідеальних (юридичних) часток у праві спільної власності не була проведена, і правовстановлюючі документи не були оновлені. Таким чином, на сьогоднішній день існує суттєва невідповідність між фактичним складним користуванням будинком (де Позивачці належить 55/100 площі) та офіційно зареєстрованим розміром її частки (1/3), що перешкоджає повноцінній реалізації нею права власності. Враховуючи наведене, а також той факт, що досягти згоди з Відповідачкою щодо мирного врегулювання цього питання не вдалося, позивачка змушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції відповідачки та реагування на неї з боку позиваки.

18 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачки проти позову заперечував, пославшись на те, що прибудова, яка здійснена у 1971 році ОСОБА_5 , не може бути підставою для зміни розміру часток у праві спільної власності, оскільки вона була проведена з порушенням вимог, чинного на той час законодавства.

Так, згідно зі ст. 119 ЦК УРСР 1963 року та п. 26 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, для зміни часток була необхідна згода всіх співвласників та дозвіл виконкому місцевої Ради, що не було отримано. Відповідачка зазначає, що згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7, постановою Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 643/8396/13-ц, при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Відповідачка також вказує на те, що протягом понад 50 років, попередні власники частки позивачки не висували вимог щодо зміни часток, що свідчить про визнання ними розміру частки 1/3, що підтверджується зокрема тим, що у 2000 році батько позивачки погодився на розподіл земельної ділянки пропорційною до частки 1/3. Відповідачка вважає, що задоволення позову призведе до порушення її права власності, набутого добросовісно, та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

07 липня 2025 року від представника позивачки, до суду надійшла відповідь на відзив, в якій остання наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що прибудова 1971 року була здійснена ОСОБА_5 за згодою інших співвласників, що підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 про встановлення права власності на прибудову та актом часток від 16.04.1986, при цьому інші співвласники не оскаржували вказані документи. Позивачка також вказує, що рішення виконкому від 22.11.1985 про встановлення права власності на прибудову свідчить про отримання необхідного дозволу.

20.03.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_4 , до суду надійшли пояснення, в яких відповідачка виступає проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Основною аргументацією є те, що прибудова, на яку посилається позивачка, була зведена у 1971 році як самочинне будівництво. Її спорудження відбулося без належної письмової згоди всіх співвласників, яка була обов`язковою вимогою законодавства того часу, а також без необхідного дозволу виконавчого комітету. Позивачка не надала жодних документів, що підтверджують таку згоду, оскільки згода, як правочин із суттєвими наслідками, мала бути оформлена саме в письмовій формі. Відповідачка наголошувала, що згідно із принципом змагальності, весь тягар доказування обставин, на які посилається позивачка, лежить саме на ній. Позивачка мала надати суду переконливі та допустимі докази, які б з високим ступенем вірогідності підтверджували факт надання згоди всіма співвласниками на здійснення прибудови та подальшу зміну часток. Проте цієї вимоги не було виконано. Крім того, зазначається, що відповідачка є добросовісним набувачем, яка набула 2/3 частки домоволодіння на підставі законних правочинів у 2021 році, і задоволення позову порушить її конституційне право власності.

14.05.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки ОСОБА_1 , в яких позивачка наполягає на повному задоволенні позовних вимог щодо зміни розміру ідеальних часток у спільній частковій власності та визнання права власності в порядку спадкування. Свою позицію позивачка обґрунтовує наступним: відповідно до ст. 119 ЦК УРСР, у 1971 році бабуся позивачки, ОСОБА_5 , як співвласниця домоволодіння, з дозволу місцевого органу влади та згодою решти співвласників, збільшила корисну площу будинку шляхом прибудови, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 22.11.1985 року про встановлення права власності на прибудову та прийняття її до експлуатації. Внаслідок цього належна їй частка в загальній власності змінилася, що знайшло відображення в акті часток між співвласниками, складеному інженером МБТІ від 16.04.1986 року, згідно з яким частка, що перебуває у фактичному володінні сім`ї ОСОБА_6 , становить 55/100 частки домоволодіння. Згода співвласників на прибудову підтверджується тим, що за життя вони не оскаржили рішення виконкому про встановлення права власності на прибудову, а також тим, що прибудова не була предметом спору протягом понад 50 років. Заперечення відповідачки щодо необхідності письмової форми згоди є необґрунтованим, оскільки чинні на той час норми ст. 119 ЦК УРСР та п. 26 Інструкції не вимагали саме письмового оформлення такої згоди.

09.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника відповідачки ОСОБА_4 , в яких відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Свою позицію він обґрунтовує тим, що прибудова, на яку посилається позивачка, була здійснена у 1971 році як самочинне будівництво без належного дозволу виконавчого комітету та без документально підтвердженої згоди всіх співвласників, що суперечить вимогам статті 119 ЦК УРСР, яка діяла на той час. Крім того, відповідачка вказує, що предмет спору фактично відсутній, оскільки сторони вже десятиліттями користуються окремими частинами домоволодіння (квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 ) без взаємних претензій, а вимоги позивачки щодо зміни ідеальних часток є безпідставними.

Також, 09.09.2025 року до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності від представника ОСОБА_4 , в якій відповідачка просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову ще й з цієї підстави. Свою позицію сторона відповідачки обґрунтовує тим, що правовідносини, на які посилається позивачка, виникли у 1971-1985 роках, коли була споруджена прибудова бабусею позивачки ОСОБА_5 та її узаконено. Відповідно до чинного на той час ЦК УРСР, загальний строк позовної давності становив три роки, який почав перебігати з моменту узаконення прибудови у 1985 році. Однак ні сама власниця прибудови ОСОБА_5 , ні її спадкоємці не зверталися до суду з відповідними вимогами протягом десятиліть. Пропуск строку є підставою для відмови в позові, оскільки спадкоємці, як універсальні правонаступники, не набувають нового права на відлік строку давності. На підставі викладеного відповідачка просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

22.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки ОСОБА_1 щодо заяви про застосування строку позовної давності, в яких сторона позивачки заперечила проти застосування строків давності та вважає цю вимогу безпідставною. Свою позицію обґрунтовує тим, що спір про зміну часток між сторонами виник лише у 2021 році, коли відповідачка відмовився погодитися на перерозподіл часток, і тому трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, не сплив. Крім того, сторона позивачки посилається на те, що строки позовної давності продовжувались на період дії карантину та воєнного стану, що робить звернення до суду у 2023 році своєчасним. На підставі викладеного позивачка просить суд відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

24.09.2025 року до суду надійшли пояснення від представника позивачки, в яких позивачка вимагає задоволення позову про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності на житловий будинок та визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що у 1971 році її бабуся, ОСОБА_5 , з дозволу місцевої влади та зі згоди інших співвласників здійснила за свій рахунок прибудову до домоволодіння, що збільшило корисну площу будинку на 43,2 кв. м. Це підтверджується рішенням виконкому від 22.11.1985 року та актом часток між співвласниками від 16.04.1986 року, якими частка ОСОБА_5 була збільшена до 38/100, а разом із чоловіком до 55/100. Відповідно до ст.119 ЦК УРСР така прибудова належить особі, яка її здійснила, і змінює розмір часток у праві спільної власності. Позивачка стверджує, що на сьогодні фактичний порядок користування будинком, який складався десятиліттями, відповідає частці 55/100, що знаходиться у її володінні (квартира АДРЕСА_3 площею 67,9 кв. м), тоді як у правовстановлюючих документах за нею закріплена лише 1/3 частка. Відповідачка не надала згоди на позасудовий перерозподіл часток, що змусило позивачку звернутися до суду. Також зазначається, що зміна розміру часток стосуватиметься виключно житлового будинку як єдиного зареєстрованого об`єкта нерухомості, не порушуючи прав відповідачки щодо господарських споруд, які не мають статусу окремих об`єктів права. Позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 грудня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 13 грудня 2023 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.

Ухвалою судді від 29 лютого 2024 року витребувано у КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 23 квітня 2024 року повторно витребувано у КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» належним чином завірену копію матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 25 вересня 2024 року у цивільній справі № 201/15197/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування, призначено проведення судової будівельної експертизи та провадження у справі на період проведення експертизи зупинене.

Ухвалою судді від 29 листопада 2024 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою судді від 24 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено, що позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською І.О., зареєстрованого в реєстрі № 983. Відповідно до вказаного свідоцтва, позивачка прийняла спадщину від свого батька ОСОБА_7 , яка складається з 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та належали померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11 грудня 1990 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. № 2-13308 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та записаного 25 січня 1991 року в реєстрову книгу за № 531 за реєстровим № 89 (арк. 12. т.1).

У 1971 році бабуся позивачки ОСОБА_5 здійснила прибудову до житлового будинку (приміщення А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв.м, у тому числі житловою 15,2 кв.м). З матеріалів Бюро технічної інвентаризації вбачається, що на момент зведення ця прибудова мала ознаки самовільного будівництва про що зазначено у довідці начальника БТІ (без номера та дати), у відповідності до змісту якої вбачається, фіксування факту самовільного спорудження капітальної прибудови ОСОБА_5 та викладена пропозиція вжити заходів відповідно до ст.105 ЦК УРСР (арк. 220. т.1).

Згідно з актом від 03 квітня 1980 року, складеного техніком МБТІ, було визначено порядок користування між співвласниками домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 1. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належало 2/3 частки будинку і у їхньому користуванні перебували: Квартира АДРЕСА_2 , що складалася з приміщень: 1-1 сіни, 1-2 кладова, 1-3 кухня, 1-4, 1-5 та 1-6 житлові кімнати загальною площею 52,9 кв.м; 1-7 коридор; ОСОБА_10 та В; Тераса АДРЕСА_4 (загального користування). 2. ОСОБА_11 належала 1/3 частка будинку, і у його користуванні перебували: Квартира АДРЕСА_3 , що складалася з приміщень 2-4 та 2-5 житлові кімнати загальною площею 24,7 кв.м; самовільно зведена житлова прибудоваА1-1 площею 15,2 кв.м, тамбур а1-1 (арк. 223. т.1).

На підставі заявиОСОБА_5 про узаконення, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №1262 від 22 листопада 1985 року, самочинна прибудова була узаконена, встановлено за ОСОБА_5 право власності та прийнято в експлуатацію житлову прибудову А1-1, що складалась із однієї кімнати, житловою площею 15,2 кв.м., загальною площею 43,2 кв.м. у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 (арк. 15 т.1).

Згідно з актом від 16.04.1986 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належали 2/3 частки будинку, а в їх фактичному розпорядженні перебували 45/100 частки домоволодіння, всього на суму 4415 руб.; ОСОБА_11 належала частина домоволодіння, що складала 17/100 частки домоволодіння, всього на суму 1649 руб.; ОСОБА_5 належала частка домоволодіння, що складала 38/100 частки домоволодіння, всього на суму 3577 руб. (арк. 17-18 т.1).

Судом встановлено, що Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за р. № 2-13308 ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 грудня 1990 року, зареєстрованого в реєстрі №213308. Відповідно до вказаного свідоцтва ОСОБА_7 прийняв спадщину від свого батька ОСОБА_11 , що складалась з 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (арк. 22 т.1).

Відповідно до технічного паспорту складеного у 1990 році, площа житлового будинку поділена на квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 67,9 кв. м (житлова площа - 39,9 кв. м), складається з приміщень: тамбур (1,7 кв.м), кухня (19,6 кв.м), три житлові кімнати (15,2 кв.м, 10,3 кв.м, 14,4 кв.м), кухня (6,7 кв.м); Господарські споруди: навіс (літ. Г), вбиральня (№3), огорожі (№1,2,4-6), мостіння (літ. І). Квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 57,4 кв.м (житлова площа - 32,9 кв.м), що складається з приміщень: сіни (10,6 кв.м), кладова (1,6 кв.м), кухня (9,1 кв.м), три житлові кімнати (10,3 кв.м, 15,7 кв.м, 6,9 кв.м), коридор (3,2 кв.м); Згідно з технічним паспортом, домоволодіння за вказаною адресою включає: Житловий будинок (літ. А-1) загальною площею 125,3 кв. м; Господарські споруди: сараї (літ. В, Б), гараж (літ. Д), навіс (літ. Г), вбиральня (№ 3); Огорожі (№ 1, 2, 3, 46). Земельна ділянка загальною площею 500 кв. м, з яких 223 кв. м фактично зайняті житловим будинком та господарськими спорудами (сараї, гараж, навіс, вбиральня) (арк. 21-31 т.1).

Судом також встановлено, що у 2000 році за заявою ОСОБА_12 , яка на підставі договору купівлі продажу набула у власність 2/3 частку спірного домоволодіння, було розроблено проект землеустрою у відповідності до якого, між співвласниками було досягнуто згоду щодо розподілу земельної ділянки площею 500 кв.м пропорційною до розміру їхніх часток у спільній власності на домоволодіння. Зокрема, ОСОБА_7 , якому належала 1/3 частка домоволодіння, погодився на виділення йому 30% земельної ділянки (150 кв.м), що підтверджується його особистим підписом на документі, ОСОБА_12 погодилась на виділення їй 70% земельної ділянки (350 кв.м), що підтверджується її особистим підписом на документі (арк. 78-91 т.1).

Також судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 18 червня 2021 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Казак І.Ю., ОСОБА_12 безоплатно передала, а ОСОБА_4 прийняла в дар 2/3 частки в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_5 .

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України, статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи доводи сторін, та надаючи оцінку встановленим фактам, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.113 ЦК України (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

Згідно із ст.119 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Схожа за змістом норма закріплена і в чинній на даний час ч.3 ст.357 ЦК України, згідно з якою співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна

Нормами ст.105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) було встановлено, що господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво або за його рахунок.

Відповідно до пункті 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, згідно якого якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння) (додаток N 2, 2-а).

У відповідності до ст.ст.316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 4 ст.357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №457/238/18 зроблено висновок, що «при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому засвій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої Ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. Отже, при здійсненні перебудов житлового будинку, позовні вимоги про перерозподіл часток співвласників у праві спільної частково власності із виділенням в натурі новостворених часток, про що відсутня згода кожного із таких співвласників, не можуть бути задоволені».

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 643/8396/13-ц зроблено висновок, що «Згідно зі статтею 119 ЦК України вимоги про зміну розміру часток можуть бути пред`явлені як учасниками спільної власності, частка яких збільшилась, так і тими з них, частка яких зменшилась внаслідок проведеної іншими співвласниками прибудови, надбудови чи перебудови, а також у зв`язку зі зносом частини будинку, що входила до їх частки. Отже, при здійсненні перебудов житлового будинку, позовні вимоги про перерозподіл часток співвласників у праві спільної частково власності із виділенням в натурі новостворених часток, про що відсутня згода кожного із таких співвласників, не можуть бути задоволені.»

З урахуванням наведеного, при вирішенні спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток, суд зобов`язаний встановити наявність згоди решти учасників спільної власності на проведення відповідних робіт, а також факт отримання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради на збільшення корисної площі будинку.

Принцип змагальності, закріплений у Цивільному процесуальному кодексі України, забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони процесу. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, на яку посилається сторона, без належних доказів.

Отже, заявляючи вимоги про зміну розміру часток, позивач зобов`язаний довести: а) факт отримання згоди інших співвласників на здійснення прибудови, надбудови або перебудови; б) факт видачі дозволу виконавчого комітету на проведення таких робіт.

В даному випадку, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_5 згоди інших співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на здійснення поліпшень (прибудови) до житлового будинку.

Ототожнення позивачкою відсутності оскаржень рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1262 від 22 листопада 1985 року зі згодою співвласників на прибудову (переобладнання) будинку є безпідставним і не відповідає диспозиції статті 119 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року. Крім того, з тексту самого рішення №1262 від 22 листопада 1985 року не вбачається, що ОСОБА_5 діяла за згодою інших співвласників.

Щодо посилання сторони позивачки на акт від 16 квітня 1986 року як на доказ такої згоди, то з цього документа не вбачається надання співвласниками згоди на здійснення прибудови. В акті відсутні підписи співвласників, а сам документ є виключно технічним, призначеним для фіксації фактичного стану домоволодіння на момент інвентаризації та визначення його вартості, і не має відношення до засвідчення згоди на прибудову.

Окремо суд звертає увагу на те, що в 2000 році ОСОБА_7 погодився на розробку проекту розділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , висловивши згоду на виділення йому 30% площі земельної ділянки пропорційною до його 1/3 частки у спільній частковій власності на домоволодіння. На підтвердження цього факту відповідачем надано копію проекту розділу земельної ділянки, в якому зафіксовано: «Підставою для розділу земельної ділянки є заява гр. ОСОБА_12 на оформлення правоустановних документів на користування земельною ділянкою. Згідно з наданими документами, доля гр. ОСОБА_12 в домоволодінні складає 2/3, а доля гр. ОСОБА_7 складає 1/3. Згідно з проведеними попередніми замірами, які додаються на плані розділу земельної ділянки, загальна площа дорівнює 500 кв.м. Фактично в користуванні: гр. ОСОБА_12 390 кв.м., гр. ОСОБА_7 150 кв.м. Відповідно до цього, попереднє часткове співвідношення по землекористуванню складає: гр. ОСОБА_12 70%; гр. ОСОБА_7 30%». Документ підписаний ОСОБА_7 , що підтверджує його згоду з розділом земельної ділянки пропорційною до зареєстрованої частки у спільній власності.

Таким чином, при обчисленні часток сторони керувалися не фактичною площею, яка фактично використовується співвласниками, а виключно зареєстрованими частками у спільній власності, не враховуючи прибудову (приміщення А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв. м), що свідчить про відсутність взаємної згоди співвласників щодо її легітимізації як підстави для зміни часток у спільній власності.

Твердження позивачки про те, що підпис її батька ОСОБА_7 на проекті розділу земельної ділянки йому не належить, судом до уваги не приймаються, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини не надано, а правом на призначення почеркознавчої експертизи позивачка не скористалася.

Крім того, при вирішенні спору суд, керуючись принципом аналогії закону та вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України, враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц, зокрема:

«43. Надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди є одностороннім правочином відповідної особи, який згідно із законом створює правові наслідки не тільки для особи, яка його вчиняє, а й для інших осіб (абзац третій частини третьої статті 202 ЦК України). Тому надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди підпорядковується всім правилам щодо вчинення правочинів, зокрема, щодо їх форми, а також правилам про умови дійсності правочинів та підстави їх недійсності.

44. Ключовим аргументом на користь визнання згоди-дозволу одностороннім правочином є відповідність цієї дії ознакам, закріпленим у частині першій статті 202 ЦК України, адже вона спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Динаміка відповідних правовідносин при цьому полягає в тому, що надання згоди-дозволу переводить право її адресата вчинити відповідну дію з потенційного в реальний стан, а відмова в наданні такої згоди створює абсолютну перешкоду на шляху накопичення необхідного юридичного складу й таким чином практично позбавляє особу права вчинити відповідну дію.

45. Водночас потрібно враховувати, що договір як двосторонній чи багатосторонній правочин за жодних умов не може розглядатись як сума односторонніх правочинів його сторін, адже значення договору закон надає лише погодженій волі двох чи більше сторін (частина третя статті 202, частина перша статті 626 ЦК України). Так, якщо закон надає юридичне значення саме домовленості осіб, то йдеться про договір, якщо ж певні правові наслідки виникають за законом внаслідок дії лише однієї особи, то йдеться про односторонній правочин.

46. Характерною особливістю згоди-дозволу є те, що особа, яка вправі її надати чи відмовити в її наданні, не стає учасником правовідносин, що виникають внаслідок вчинення адресатом дозволу відповідних дій».

Отже згідно із ст.119 ЦК УРСР від 18.07.1963 року (в редакції, чинній на момент здійснення прибудови) коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.

Схожа за змістом норма закріплена і в чинній на даний час ч.3 ст.357 ЦК України, згідно з якою співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Отже, згода інших співвласників на поліпшення спільного майна одним із співвласників є одностороннім правочином. Наявність такої згоди надає право співвласнику, який здійснює невід`ємні поліпшення на відповідне збільшення своєї частки у майні. Відсутність згоди інших співвласників не призводить до такого наслідку, як збільшення частки у спільному майні. Вказана згода має бути висловлена в письмовій формі у випадку здійснення поліпшень на суму, яка визначена законодавством.

В даному випадку суд звертає увагу також на те, що згідно з актом від 16.04.1986 вартість житлової прибудови А1-1- складає 1743 карбованців.

Водночас, згідно зі ч.1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Згідно із ст.44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Отже, враховуючи, що вартість будівельних робіт, здійснених ОСОБА_5 у спільному майні, як встановлено актом від 16 квітня 1986 року, становила 1743 карбованці, що значно перевищує встановлену законом межу в 100 карбованців, згода на такі поліпшення від співвласників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мала бути отримана виключно у письмовій формі, як того імперативно вимагає пункт 2 частини першої статті 44 Цивільного кодексу Української РСР.

Вказане зумовлено тим, що така згода є правочином, який тягне за собою суттєві юридичні наслідки для всіх співвласників, зокрема можливе зменшення часток інших співвласників унаслідок збільшення частки співвласника, який здійснив поліпшення спільного майна. Саме тому законодавець встановив підвищені вимоги до форми такого правочину з метою забезпечення правової визначеності та захисту прав усіх учасників спільної часткової власності.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, факт надання згоди співвласниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на здійснення прибудови, надбудови або перебудови ОСОБА_5 у спірному житловому будинку мав бути зафіксований виключно у письмовій формі в одному або кількох документах з чітким зазначенням обсягу, переліку будівельних робіт та їх вартості.

Вимога про письмову форму такої згоди обумовлена необхідністю забезпечити можливість для співвласників належним чином оцінити та усвідомити всі правові наслідки своєї згоди, оскільки вона може призвести до істотного зменшення їхніх часток у спільній власності. Крім того, письмова форма згоди спрямована на запобігання ситуаціям, коли співвласник, який здійснює поліпшення, потенційно може змінити обсяг, перелік чи вартість будівельних робіт порівняно з тими, на які інші співвласники висловили згоду.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували надання письмової згоди співвласниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на здійснення ОСОБА_5 невід`ємних поліпшень спільного майна, зокрема прибудови житлового приміщення А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв. м.

Позивачкою не надано суду жодного письмового документа, який би містив чітке волевиявлення зазначених співвласників щодо надання згоди на проведення відповідних будівельних робіт, з визначенням конкретного обсягу таких робіт та їх вартості.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не доведено факт отримання згоди інших співвласників на здійснення прибудови до спільного майна в установленому законом порядку.

Також судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_5 дозволу і виконавчого комітету на здійснення удосконалень (прибудови) до житлового будинку, що є однією з необхідних умов для перерозподілу часток у спільній власності.

При цьому суд бере до уваги письмові матеріали бюро технічної інвентаризації (БТІ) зі змісту яких вбачається, що прибудова кваліфікується як самочинне будівництво зокрема, згідно довідки начальника БТІ (без номера та дати), посадова особа повідомила голову виконавчого комітету Жовтневої районної ради про факт самовільного спорудження капітальної прибудови (приміщень А-1 та а1-1 загальною площею 43,2 кв. м, у тому числі житловою площею 15,2 кв. м) ОСОБА_5 , з метою вжиття заходів відповідно до статті 105 Цивільного кодексу УРСР.

Згідно з актом від 03 квітня 1980 року, у користуванні ОСОБА_11 перебувала квартира АДРЕСА_3 , що складалася з приміщень 2-4 та 2-5 (житлові кімнати загальною площею 24,7 кв. м), а також самовільно зведеної житлової прибудови А1-1 площею 15,2 кв. м та тамбуру а1-1.

У наданому технічному паспорті міститься штамп, який кваліфікує прибудову А1-1 , житловою площею 15,2 кв.м., на яку позивачка просить визнати право власності, як самочинне будівництво.

На підставі заяви ОСОБА_5 про узаконення, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №1262 від 22 листопада 1985 року самочинну прибудову було узаконено, встановлено за ОСОБА_5 право власності та прийнято в експлуатацію житлову прибудову А1-1, що складалася з однієї кімнати житловою площею 15,2 кв. м та загальною площею 43,2 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку викладеному, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду, яку він неодноразово викладав у ході касаційного перегляду судових рішень, наголошуючи на категорії стандарту доказування.

При цьому Верховний Суд відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, наданих позивачем та відповідачем.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах.

Відповідно, звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права, позивач зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами всі обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відсутність таких доказів або їхня недостатність тягне за собою відмову в задоволенні позову.

Аналізуючи докази у їхній сукупності, суд вбачає, що ОСОБА_5 не дотрималася вимоги щодо отримання дозволу від виконавчого комітету на здійснення прибудови, у зв`язку з чим ця добудова була кваліфікована БТІ як самочинна, що згодом знайшло відображення в матеріалах технічної інвентаризації.

Також, судом встановлено, що позивачка, звертаючись до суду з позовною заявою про зміну часток у спільній частковій власності на домоволодіння, здійснила розрахунок розміру ідеальних часток співвласників, виходячи з даних технічного паспорта, складеного у 1990 році. При цьому судом взято до уваги, що жодна зі сторін не заперечує факту неодноразового проведення у спірному домоволодінні різноманітних будівельних робіт після складання зазначеного технічного паспорта, а саме: перебудов, добудов існуючих приміщень, а також знесення окремих об`єктів нерухомості.

За таких обставин суд дійшов висновку, що технічний паспорт, який долучено до матеріалів справи, станом на день розгляду справи не відображає фактичного складу об`єктів нерухомого майна домоволодіння, що реально існують у складі домоволодіння, їх технічних характеристик, площі та інших суттєвих параметрів. Відтак, для визначення реальних розмірів ідеальних часток кожного із співвласників позивачка була зобов`язана подати до суду актуальну технічну документацію, яка б достовірно відображала наявний стан об`єктів нерухомого майна, їх технічні параметри, а також фактичний порядок користування відповідними приміщеннями між співвласниками, який склався станом на день звернення до суду з позовною заявою.

Суд вважає, що правильне вирішення спору про зміну розміру часток у спільній частковій власності неможливе без надання належних та допустимих доказів, які містять актуальну інформацію про реальний технічний стан усього домоволодіння в цілому, про фактичні розміри та характеристики кожного з приміщень, що входять до його складу, а також про встановлений між співвласниками фактичний порядок користування цими приміщеннями.

Суд звертає увагу на те, що 07 травня 2024 року позивачкою було подано клопотання про призначення у справі будівельно-технічної експертизи.

На обґрунтування зазначеного клопотання позивачка вказувала, що однією з позовних вимог є зміна розміру ідеальних часток у спільній частковій власності на житловий будинок, а визначення розміру часток, які фактично перебувають у користуванні кожного із співвласників після здійснення прибудови, має істотне значення для встановлення обставин, що мають значення для справи, та для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення. Позивачка обґрунтовано вказувала на те, що для встановлення зазначених обставин необхідні спеціальні знання у галузі, іншій ніж право. У клопотанні позивачка просила суд поставити перед судовим експертом питання щодо: відповідності існуючих ідеальних часток співвласників фактичному порядку користування приміщеннями домоволодіння; визначення реальних розмірів ідеальних часток з урахуванням прибудови, здійсненої ОСОБА_5 ; встановлення фактичного розміру часток, якими користується кожен із співвласників.

Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року клопотання позивачки було задоволено, у справі призначено будівельно-технічну експертизу, матеріали справи направлено для проведення експертного дослідження до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України».

Однак позивачкою, як ініціатором проведення експертизи, не було здійснено оплату за проведення судової експертизи, у зв`язку з чим, матеріали справи були повернуті Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» без виконання призначеної судом експертизи.

За таких обставин судом констатовано, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відповідності існуючих ідеальних часток співвласників фактичному порядку користування приміщеннями домоволодіння, не встановлено реальні розміри ідеальних часток з урахуванням прибудови, здійсненої ОСОБА_5 , а також не визначено фактичний розмір часток, якими користується кожен із співвласників. Відповідно, позивачкою не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, що відповідно до положень статті 81 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язком сторони, яка подала позов.

Також, в ході судового розгляду під час виступів, позивачка стверджувала, що попередні співвласники домоволодіння спільно користувалися усіма господарськими спорудами, що знаходяться на земельній ділянці, без визначення конкретного порядку користування окремими приміщеннями та об`єктами, проте такі доводи суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам.

Так, судом встановлено, що згідно з актом від 03 квітня 1980 року, складеним технічним працівником Міського бюро технічної інвентаризації, був зафіксований конкретний порядок користування приміщеннями та господарськими спорудами домоволодіння між співвласниками за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до зазначеного акту від 03 квітня 1980 року, порядок користування домоволодінням був встановлений наступним чином: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які володіли 2/3 частками житлового будинку, у їх користування було виділено: Квартира АДРЕСА_6 , 1-5 та 1-6 (житлові кімнати) загальною площею 52,9 квадратних метрів; приміщення 1-7 (коридор); господарські будівлі сараї Б та В; Терасу АДРЕСА_4 , яка визначена як об`єкт загального користування всіх співвласників. ОСОБА_11 , який володів 1/3 часткою житлового будинку, користувався: Квартирою АДРЕСА_3 , що складалася з приміщень 2-4 та 2-5 (житлові кімнати) загальною площею 24,7 квадратних метрів; самовільно зведеною житловою прибудовою А1-1 площею 15,2 квадратних метрів; тамбур а1-1.

Таким чином, з аналізу змісту акту від 03 квітня 1980 року вбачається, що вже станом на 1980 рік між співвласниками домоволодіння склався конкретний порядок користування житловим будинком, його приміщеннями та господарськими спорудами.

При цьому кожному із співвласників було виділено у користування конкретні, індивідуально визначені приміщення житлового будинку та окремі господарські споруди. Єдиним об`єктом загального користування співвласників, як випливає зі змісту акту від 03 квітня 1980 року, визначено лише Терасу №1, тоді як усі інші приміщення житлового будинку та господарські споруди були чітко розподілені між співвласниками для індивідуального користування.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про те, що доводи сторони позивачки про спільне користування співвласниками усіма господарськими спорудами та приміщеннями домоволодіння, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються наявними в справі письмовими доказами, зокрема, згаданим актом від 03 квітня 1980 року.

Також суд вважає, що вимога про визнання у порядку спадкування за позивачкою права власності на приміщення № 2-1, 2-2, 2-3, 2-6, розташовані в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 не ґрунтується на нормах права.

Так, відповідно до положень глави 89 Цивільного кодексу України «Оформлення права на спадщину», зокрема частини 1 статті 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З викладеної норми вбачається, що законодавець встановив нотаріальний порядок оформлення права на спадщину як загальне правило, що відповідає розподілу компетенції між органами нотаріату та судовими органами у сфері оформлення спадкових прав.

Згідно з Узагальненням судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та отримання відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам необхідно враховувати наступне. Главою 86 Цивільного кодексу України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат» та підзаконними нормативними актами, чітко визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину. Такий порядок відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності як суддів, так і нотаріусів, при цьому розмежовуючи сферу їх компетенції. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме обґрунтованою письмовою постановою нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-47/0/9-12 від 10 липня 2012 року, судам при розгляді справ про спадкування слід обов`язково перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно відповідного спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, а також перевіряти наявність у матеріалах судової справи обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Зазначений підхід знайшов своє підтвердження також у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якому чітко вказується, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку не підлягають розгляду та задоволенню. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа отримує право звернутися до суду за правилами позовного провадження для вирішення спору про спадкування.

Зазначена вимога обумовлена необхідністю дотримання встановленого законом порядку оформлення спадкових прав та недопущення підміни судовими органами функцій органів нотаріату у випадках, коли відсутні об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно з частиною 4 статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Вказана процедура оформлення відмови у вчиненні нотаріальної дії детально регламентована Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії повинна містити чітке обґрунтування правових підстав такої відмови з посиланням на конкретні норми законодавства, які перешкоджають вчиненню відповідної нотаріальної дії. Така постанова є обов`язковим документом, який засвідчує наявність об`єктивних перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та обґрунтовує необхідність судового втручання для вирішення спору про спадкування.

Таким чином, з урахуванням наведених норм законодавства та правових висновків вищих судових інстанцій, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно виключно після дотримання обов`язкового досудового порядку оформлення спадкових прав, а саме після звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину та отримання від нотаріуса обґрунтованої письмової постанови про відмову у видачі такого свідоцтва.

Звернення до суду до отримання такої постанови нотаріуса є передчасним і не відповідає встановленому законом порядку оформлення спадкових прав.

Аналізуючи обставини даної справи, суд встановив, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, не виклала в позовній заяві жодних обставин та не зазначила доказів отримання нею письмової постанови нотаріуса про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину на приміщення №2-1, 2-2, 2-3, 2-6.

До матеріалів справи не долучено постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на приміщення №2-1, 2-2, 2-3, 2-6, в той же час матеріали справи містять свідоцтво про право на спадщину на підставі якого позивачка набула у власність частину домоволодіння та здійснила державну реєстрацію права в порядку та у спосіб встановлений законом, що підтверджується інформацією з Державних реєстрів наявних в матеріалах справи про реєстрацію права власності за позивачкою на частину житлового будинку.

Таким чином, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Крім того слід звернути увагу, що під час розгляду справи, сторона позивачки та сторона відповідачки підтвердили відсутність будь якого спору стосовно права користуватися, розпоряджатися та володіти приміщеннями житлового будинку зокрема, тими приміщеннями, право власності на які просить визнати позивачка в порядку спадкування.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню зокрема, з огляду на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цілому, як це обґрунтовано в мотивувальній частині рішення, застосування позовної давності не має самостійного значення та не впливає на остаточний висновок суду.

Згідно ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41-44, 195, 113, 119 ЦК УРСР, ст.ст.315,319, 357, 358, 1216-1218, 1297 ЦК України, ст.ст.4, 12-13, 77-82, 141, 258-259, 263-266 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зміну розміру ідеальних часток у спільній частковій власності, визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев