Провадження № 22-ц/812/1956/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/5049/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Ютовцем Олексієм Олексійовичем, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 серпня 2025 року під головуванням судді Гуденко О.А., повне судове рішення складено 27 серпня 2025 року,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позивач зазначала, що з 30 вересня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2018 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати з нею та знаходиться на її утриманні та утриманні її чоловіка ОСОБА_4 , з яким вона уклала шлюб 24 березня 2023 року.

Як вказала позивачка, відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, з початку 2018 року з дитиною не спілкується, фізичним і духовним розвитком не цікавиться. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року у справі №490/149/21 з нього стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 січня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виготовленого головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві у виконавчому провадженні № 65923994, станом на 31 травня 2024 року вона складає 141 481 грн 00 коп. За весь період нарахування аліментів відповідач сплатив їх двічі в загальній сумі 2866грн00коп.

Посилаючись на ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання та утримання сина - ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ютовець О.О..- просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2025 року та ухвалити нове, про задоволення позову.

Адвокат Ютовець О.О. зазначав, що виконавчим комітетом Миколаївської міської ради як органом опіки та піклування 09 квітня 2025 року у телефонному режимі було встановлено зв`язок з відповідачем, роз`яснено йому про наявність судової справи щодо позбавлення його батьківських прав та того ж дня отримано від нього власноруч написані пояснення щодо суті спору. Адресу фактичного місця перебування відповідач не повідомив, лише підтвердив, що знаходиться за межами України. З того часу, будучи обізнаним про наявність спору, він не скористався жодними процесуальними правами учасника справи, не виявив бажання надати відзив на позовну заяву та взяти участь у судових засіданнях. Відповідач не повідомив про наявність перешкод у реалізації ним своїх процесуальних прав учасника справи та своїх батьківських прав та обов`язків щодо дитини, не надав доказів про те, що йому чинились перешкоди у спілкуванні з дитиною і він звертався до органу опіки і піклування ММР, правоохоронних органів, суду із заявами про перешкоди з боку позивача в реалізації батьківських прав, що свідчить про його байдужість до виконання своїх батьківських обов`язків, небажання спілкуватись з дитиною, приймати участь у її вихованні і встановленні міцного емоційного зв`язку з дитиною. Також апелянт звертає увагу, що в наданих відповідачем письмових поясненнях той стверджує, що "не відмовляється від сина", але одночасно підтвердив, що добровільно умисно припинив спілкуватись з дитиною у 2020 році, не цікавився ним. Спору щодо спілкування з дитиною у сторін немає, оскільки відповідач взагалі не звертався до позивача і дитини з метою спілкування з дитиною. В свою чергу, позивачка не заперечує щодо спілкування дитини з батьком. Апелянт вважає, що всупереч вимогам ст. ст. 89 та 263 ЦПК України суд не надав належної оцінки доказам: характеристиці Новофедорівського ліцею Коблівської сільської ради від 10.06.2024 року, інформації Центрального ДВС у місті Миколаєві про наявність заборгованості зі сплати аліментів, інформації ВК ММР щодо відсутності звернень відповідача, свідченням дитини та поясненням позивача, що призвело до неповноти та неправильності встановлення обставин, які мають значення для справи. Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Ютовець О.О. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені: відповідачу повістка-повідомлення направлялась за місцем його реєстрації та повернулись до суду з відміткою пошти про причину невручення відсутність адресата за вказаною адресою, що є належним повідомленням у розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України; Виконавчому комітету Миколаївської міської ради повістка-повідомлення була направлена в електронний кабінет через «Електронний суд». Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 30 вересня 2011 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду від 10.10.2018 року у справі № 490/3100/18.

Від шлюбу сторони мають дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.03.2012 року.

З 24 березня 2023 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Син сторін - ОСОБА_3 - проживає разом з із матір`ю та її чоловіком ОСОБА_4 ,.

З 01.09.2023 року дитина навчалась у Новофедорівському ліцеї Коблівської сільської ради в шостому класі, де зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Участь у шкільному житті дитини та її забезпеченні усім необхідним для навчання бере лише позивач, відповідач за період навчання дитини не виходив на зв`язок з класним керівником, на батьківські збори не з`являвся, навчанням та позаурочною діяльністю дитини не цікавився. Дані обставини підтверджуються характеристикою, виданою ліцеєм від 10.06.2024 року за вих. № 43/02.

На підставі виконавчого листа від 09 червня 2021 року № 490/149/21 відкрито виконавче провадження № 65923994 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 січня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виготовленого головним державним виконавцем Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві у виконавчому провадженні № 65923994, станом на 31.07.2025 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 198 816 грн.

Служба у справах дітей повідомила, що у зв`язку з вирішенням питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_5 надав пояснення спеціалістам служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради у переписці в месенджері WhatsApp. Особу було ідентифіковано за копією паспорта. У вказаних поясненнях ОСОБА_2 зазначив, що після розлучення часто спілкувався з сином і проводив з ним час, однак згодом ОСОБА_1 заблокувала номер телефону дитини. Через непорозуміння з кол ишньою дружиною він вирішив уникнути можливого психологічного травмування дитини і тимчасово припинив спілкування. Повідомив, що планує врегулювати питання побачень із сином у судовому порядку у вересні цього року. Вказав, що наразі перебуває за межами України.

Миколаївською міською радою виконавчого комітету складено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час розгляду справи відповідач не звертався до органу опіки та піклування щодо вирішення питання врегулювання його участі у вихованні сина.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що беззаперечні і достатні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Також відсутні відомості про застосування органами у справах дітей чи матері дитини заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, та не встановлено, що така поведінка батька є невідворотною і неможливо змінити його ставлення до виховання та утримання сина. За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з того, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, однак, попередив ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виконання ним обов`язків щодо виховання та утримання дитини, передбачених сімейним законодавством.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема: від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 та інших).

Верховний Суд вказував, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідача таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

Так, при розгляді даної справи позивачкою не доведено беззаперечними і достатніми доказами навмисне нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, зокрема, що той систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжував ухилятись від виконання таких обов`язків, до того ж враховуючи, що до часу звернення до суду ОСОБА_1 з даним позовом органами у справах дітей заходи впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків не застосовувались.

Також у справі відсутні докази неможливості зміни поведінки відповідача стосовно виконання ним своїх обов`язків з виховання та утримання сина, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з батьком.

Не є доказом умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року у справі №490/149/21 аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення. До того ж з матеріалів справи слідує, що відповідачем були частково сплачені аліменти у грудні 2021 року та в січні 2022 року в сумі 2 866 грн.

Суд першої інстанції також вірно виходив з того, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), тоді як таких виняткових обставин у цій справі не було встановлено.

Також суд першої інстанції дав правильну оцінку висловленій ОСОБА_3 думці щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки саме по собі негативне ставлення дитини до батька, з огляду на конкретні встановлені обставини даної справи, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки це не відповідає найкращим інтересам дитини.

При цьому колегія суддів враховує, що проживанням відповідача на відстані від дитини може мати наслідком нестабільну участь батька в житті сина, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між ними.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Разом із тим, суд дійшов правильного висновку, що за встановлених у справі обставин доцільно попередити відповідача про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання та утримання сина.

Отже, вирішуючи спір, враховуючи норми матеріального та процесуального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для розв`язання спору, належно оцінивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивачка не довела існування достатніх підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав є недоведеними, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Ютовцем Олексієм Олексійовичем, залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий В.В.Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 02 грудня 2025 року