ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 359/580/17

провадження № 61-17312св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», заінтересовані особи: ОСОБА_1 (боржник), ОСОБА_2 (боржник), приватний виконавець виконавчого округу Київської області Дубровін Сергій Іванович,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року ускладі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням уточнень, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 10 грудня 2007 року, яка складає 88 492,65 доларів США (заборгованість по основній сумі кредиту), 46 764,12 доларів США (заборгованість за процентами), звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом надання ТОВ «Кей-Колект» права продажу на користь третьої особи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року позов задоволено.

В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором в загальному розмірі 3 582 951,84 грн, що складається з боргу по поверненню кредиту в розмірі 2 344 170,30 грн та боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 1 238 781,54 грн, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу цього об`єкту нерухомого майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який проводить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» витрати на оплату судового збору в розмірі 6 285,87 грн.

У червні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника Гарницького П. П. подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника Гарницького П. П. подав до суду апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Гарницьким П. П. , задоволено. Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову постанову у справі, якою відмовлено ТОВ «Кей-Колект» в позові до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 543,04 грн.

02 листопада 2024 року ОСОБА_1 в особі представника Гарницького П. П. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просив стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на свою користь понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 400 000,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваної додаткової постанови апеляційного суду

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Кей-Колект»на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходячи з критеріїв реальності та розумності, а також враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, вважав неспівмірним розмір заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу у сумі 400 000,00 грн, у зв`язку із чим дійшов висновку про зменшення суми таких витрат до 40 000,00 грн.

При цьому суд урахував наявність заперечень ТОВ«Кей-Колект»щодо заявленого розміру судових витрат.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

26 грудня 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, сформованою представником - адвокатом Пилипенком С. В. в системі «Електронний суд».

У касаційній скарзі заявник просить змінити оскаржуване судове рішення, зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 , до 7 000,00 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

10 березня 2025 року ОСОБА_1 через представника Гарницького П. П. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали цивільної справи.

27 січня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана додаткова постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою, третьою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати

на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про перегляд заочного рішення адвокат Гарницький П. П. просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу адвоката, попередній розрахунок вартості якої становить 200 000,00 грн.

До заяви надано копію угоди (договору) про надання правничої допомоги від 28 травня 2024 року, укладеної адвокатом Гарницьким П. П. з ОСОБА_1 , предметом якої є надання правничої допомоги клієнту у захисті його прав та законних інтересів у справі № 359/580/17 за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з попереднім розрахунком витраченого часу, складеним 28 квітня 2024 року, за попередньою домовленістю між адвокатом та клієнтом, година роботи адвоката становить 4 000,00 грн. При розрахунку гонорару за договором адвокатом складено таблицю, за якою на попереднє опрацювання матеріалів ним виділено 10 годин, на опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи - 20 годин, підготовка процесуальних документів по справі, участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції - 90 годин, всього 120 годин; загальна вартість послуг за правову допомогу в суді першої інстанції складає 480 000,00 грн, однак відповідно до договору від 28 травня 2024 року вартість за надані послуги адвокатом були визначені у твердій (фіксованій) сумі по 200 000,00 грн за кожну судову інстанцію окремо.

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 20 від 01 червня 2024 року, ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Гарницького П. П. 200 000,00 грн на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 травня 2024 року.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив всі судові витрати за цим позовом покласти на позивача, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката Гарницького П. П., що становлять 200 000,00 грн.

До заяви про ухвалення додаткового рішення адвокатом Гарницьким П. П. додано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 36 від 02 листопада 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 сплачено на користь адвоката Гарницького П. П. 200 000,00 грн на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 травня 2024 року.

У листопаді 2024 року ТОВ «Кей-Колект»подано заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розміру судових витрат.

Урахувавши, що постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, приймаючи до уваги характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, прийнявши до уваги заперечення ТОВ «Кей-Колект» щодо розміру судових витрат, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з ТОВ «Кей-Колект»на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 40 000 грн,оскільки вказана сума є документально підтвердженою та співмірноюзі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов