Справа № 202/963/25
Провадження № 2/202/2063/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Мариніна О.В.

при секретарі Пєшкічевої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 202/963/25 за позовною заявою позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності, -

В с т а н о в и в:

Позивачі через свого представника (за ордером) адвоката Осипенка А.В. звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 1999 року, виданого згідно з рішенням №467 виконавчого комітету міської ради м. Авдіївки, Донецької області, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної приватної власності ОСОБА_3 та членам його родини, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син ОСОБА_2 ), а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 ).

За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заповіти складено не було, інші спадкоємці, окрім позивачок відсутні. 22 серпня 2017 року позивачки звернулися до приватного нотаріуса Лук`янець Л.В. та на підставі поданих ними заяв, нотаріусом було заведено спадкові справи, а саме: №61124053 на спадкодавця ОСОБА_4 , та №61124265 на спадкодавця ОСОБА_3 , однак у подальшому через відсутність грошових коштів, необхідних для оплати послуг нотаріуса з оформлення свідоцтва про право на спадщину, позивачки не мали можливості отримати свідоцтво. Нотаріус Лук`янець Л.В. припинила свою діяльність у межах зазначеного нотаріального округу та покинула місто Авдіївку, наразі населений пункт за місцем відкриття спадщини (м. Авдіївка) є тимчасово окупованою територію, що перешкоджає позивачкам реалізувати спадкові права.

Окрім того, у лютому 2024 року з метою реєстрації права власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно на зазначену вище квартиру, позивачки звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно та 21 лютого 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення №71693894 про відмову в проведенні реєстраційних дій, яке мотивоване тим, що неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований у місті Авдіївка Донецької області, в тому числі об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим з метою реалізації своїх спадкових прав та права власності, позивачки звернулися до суду для захисту своїх прав та визнання права власності.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої проти позовних вимог не заперечував, просив провести розгляд справи без його участі.

Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 1999 року, виданого згідно з рішенням №467 виконавчого комітету міської ради м. Авдіївки, Донецької області, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної приватної власності ОСОБА_3 та членам його родини, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 у рівних частках. Право власності на вказану вище квартиру у рівних частках зареєстровано Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в реєстрову книгу №35, за реєстровим №5054 від 08 грудня 1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (син ОСОБА_2 ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 ), про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заповіти складено не було, інші спадкоємці, окрім позивачок відсутні.

Оскільки позивачки - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали разом зі спадкодавцями на день їх смерті, вони є такими, що в силу вимог закону прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , адже заяви про відмову від спадщини, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, позивачки не подавали.

22 серпня 2017 року позивачки звернулися до приватного нотаріуса Лук`янець Л.В. та на підставі поданих ними заяв, нотаріусом було заведено спадкові справи, а саме: №61124053 на спадкодавця ОСОБА_4 , та №61124265 на спадкодавця ОСОБА_3 , однак у подальшому через відсутність грошових коштів, необхідних для оплати послуг нотаріуса з оформлення свідоцтва про право на спадщину, позивачки не мали можливості отримати свідоцтво.

29 серпня 2017 року на замовлення позивачок, було проведено обстеження вказаної вище квартири та складено Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 .

З листа від 06 грудня 2024 року №40/01-16 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лук`янець Л.В. убачається, що здійснюючи нотаріальну діяльність по Авдіївському міському нотаріальному округу, 22 серпня 2017 року на підставі заяв спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 була відкрита спадкова справа №81/2017 року, зареєстрована у спадковому реєстрі за №61124053 та 22 серпня 2017 року на підставі заяв спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 була відкрита спадкова справа за №82/2017 року, зареєстрована у спадковому реєстрі за №61124265.

Відповідно до статей 30,30-1 Закону України «Про нотаріат», з урахуванням листа Міністерства юстиції України від 03 червня 2022 року №42588/37.1/32-22 щодо припинення нотаріальної діяльності в умовах воєнного стану, на підставі заяви, нотаріусом Лук`янець Л.В. була припинена нотаріальна діяльність по Покровському районному нотаріальному округу (раніше Авдіївському міському нотаріальному округу) з 11 липня 2024 року та на підставі її заяви від 09 серпня 2024 року зареєстрована приватна нотаріальна діяльність по Київському міському нотаріальному округу.

Нотаріусом було письмово проінформовано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, що архів нотаріальних документів з приміщення приватної нотаріальної контори (адреса: м. Авдіївка, вул. Комунальна, буд. 1/36) в Донецький державний архів не передавався у зв`язку з активними бойовими діями у місті Авдіївка, Покровського району, Донецької області, які почалися з 24 лютого 2024 року з подальшою окупацією російської федерацією міста Авдіївки, Покровського району, Донецької області.

На теперішній час нотаріусу не відома доля та стан документів приватної нотаріальної контори та у тому числі вказаних вище спадкових справ, які залишилися в приміщенні нотаріальної контори . З викладеного вище убачається що нотаріус ОСОБА_5 припинила свою діяльність у межах зазначеного нотаріального округу та покинула місто Авдіївку, наразі населений пункт за місцем відкриття спадщини (м. Авдіївка) є тимчасово окупованою територію, що перешкоджає позивачкам реалізувати спадкові права.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України слідує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №189/904/19 (провадження №61-7780св20), у постанові від 09 лютого 2022 року у справі №192/1922/19 (провадження №61-14854св21), у постанові від 24 липня 2019 року у справі №761/28970/16-ц (провадження №61-25123 св18).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

З урахуванням наведеного вище, зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_2 є матір`ю померлого ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_3 , і відповідно позивачки є спадкоємцями за законом, та прийняли спадщину, шляхом подання заяви про прийняття спадщини, інші спадкоємці відсутні, право власності спадкодавців на частину квартиру не оспорюється жодною особою, права та законні інтереси інших осіб не порушено, наявні правові підстави для визнання за:- ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;- ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, у лютому 2024 року з метою реєстрації права власності в державному реєстрі прав на нерухоме майно на зазначену вище квартиру, позивачки звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно, яка під час розгляду поданої ними заяви, надіслала запит до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області у якому зазначила, що через відсутністю необхідних для проведення державної реєстрації прав відомостей з Реєстру прав власності, необхідно надати інформацію щодо наявності чи відсутності державної реєстрації права власності до 01 січня 2013 року на вказану квартиру.

З листа Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області від 14 лютого 2024 року № вх.0391/01-26 убачається, що до 01 січня 2013 року державну реєстрацію прав власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані у місті Авдіївка, Донецької області, здійснювали Комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації м. Донецька, Комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації Ясинуватської міської ради. Дана інформація міститься на відбитках печаток на реєстраційних надписах в документах, що посвідчують право власності на об`єкти нерухомого майна.

До квітня 2014 року архівні справи на паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна, розташованих у місті Авдіївка, зберігалися в БТІ в місті Ясинувата Донецької області.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року в місті Ясинувата (населеному пункту Донецького району) органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зазначений населений пункт знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, на сьогоднішній день, неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований у місті Авдіївка, в тому числі на зазначений у запиті об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

21 лютого 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення №71693894 про відмову в проведенні реєстраційних дій, яке мотивоване тим, що неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на будь-який об`єкт нерухомого майна, розташований у місті Авдіївка Донецької області, в тому числі об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина друга статті 12 цього Закону)

Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Крім того, за положеннями статті 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Приписами чинної ст. 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, 06.12.1999 року позивачі набули права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як у розумінні ЗУ «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин), так і у розумінні діючої ст.328 ЦК України.

Стаття 181 ЦК України визначає поняття нерухомої та рухомої речі. Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Отже вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановлює час та підстави виникнення права власності, з`ясовує чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд, відповідно до статей 181, 188 ЦК України встановлює і вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема гараж, будівельні матеріали, складна річ тощо).

В період з 09.06.1998 по 06.08.2012 державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснювалась у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.06.1998 за №399/2839.

Відповідно до п.1.4-1.6 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, надорогах, полігонах і т. п.). Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Як вбачається з матеріалів справи, набувши право власності на квартиру, власники зареєстрували своє право власності у Бюро технічної інвентаризації м. Донецька у порядку передбаченому на момент виникнення права (08.12.1999 року).

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб судом встановлено, що КП «БТІ м. Донецька» зареєстроване за адресою: м. Донецьк, вул. Кобозева, 66.

Загальновідомим та таким, що не підлягає доказуванню у даній справі, є факт, що починаючи з 07.04.2014 м. Донецьк тимчасово окуповано, що також визначено у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309.

Суду не надано доказів переміщення КП «БТІ м. Донецька» з м. Донецька, як не надано і доказів евакуації реєстраційних справ щодо нерухомого майна з м. Донецька.

За результатами розгляду запиту від Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області була отримана відповідь щодо неможливості отримання від БТІ інформації про зареєстровані права до 01.01.2013 р. на вищевказану квартиру, так як даний архів знаходиться на тимчасово окупованій території України в місті Ясинувата Покровського району Донецької області.

На підставі вищевказаної інформації державним реєстратором було прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій на підставі пункту 4 частити першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , саме з підстав, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на дату звернення до суду доступу до реєстраційних справ, які зберігаються у КП «БТІ м. Донецька», позивачі та державні реєстратори не мають.

03.08.2004 набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з 01.01.2013 в Україні запроваджено систему державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Приписами абз.1 п.3 ч.3 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відсутні відомості щодо зареєстрованого права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же час судом встановлено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на квартиру розташованою за адресою АДРЕСА_1 Державний реєстратор прав на нерухоме майно встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій. Зважаючи на те, що право власності позивачами набувалося до введення в дію Державного реєстру речових прав, державний реєстратор здійснив запит до уповноваженого органу, що здійснював державну реєстрацію права власності до 2013 року для перевірки суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України і звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачається у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Так, застосування такого способу захисту прав, як звернення з позовом про визнання права на речові права, можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Наведений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц

Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири, але не можуть належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з відсутністю відомостей про їх право власності у державному реєстрі речових на нерухоме майно та об`єктивною неможливістю внести вказані відомості до реєстру з зазначених вище причин.

При цьому суд зазначає, що у позивачів відсутній інший, окрім звернення до суду, шлях для відновлення свого порушеного права власності.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 133, 137, 141, 235, 263, 264, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

У х в а л и в :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_1 право власності на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).

Дата складення повного судового рішення 21 листопада 2025 року.

Суддя О. В. Маринін