Справа № 490/7010/25
н/п 2/490/4071/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення розміру часток у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення розміру часток у спільній сумісній власності.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 листопада 1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності.

На даний час у позивача, як у співвласника квартири, виникло бажання розпорядитись своїм майном, у зв`язку з чим йому необхідно визначити частки між співвласниками у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, за кожним із співвласників по 1/3 частки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

27.08.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 29.08.2025 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

25.09.2025 року від представниці позивача адвоката Кузьміних І.М. до суду надійшла заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, в якій остання також просила закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

01.10.2025 року від відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в яких відповідачки вказали, що позовні вимоги позивача підтримують та просять позов задовольнити.

В судове засідання 23.10.2025 року сторони не з`явились. 06.10.2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надіслали до суду заяви, в яких просили проводити підготовче судове засідання без їх участі та призначити справу до судового розгляду по суті, представниця позивача адвокат Кузьміних І.М. надала заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника, в якій просила закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання 25.11.2025 року сторони не з`явилися.

25.11.2025 року представниця позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала.

З урахуванням заяв сторін від 01.10.2025 року та 25.11.2025 року про розгляд справи без їх участі, справа розглядається за відсутності учасників справи та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 12.11.1997 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Загальна площа квартири становить 47,8 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації 8,60 грн. (запис у реєстровій книзі №3704/14).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Федеративної Республіки Німеччина, зареєстрованого відділом РАЦС міста Узінгена 06.09.2003 року, ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що складений відповідний актовий запис №95/2003.

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним( частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

За статтями 368, 369 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

При цьому, статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Крім того, статтею 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За роз`ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна.

Як зазначено у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року, у п. 17 роз`яснив, що, розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

При вирішенні даного спору та визначенні розміру часток у спільній сумісній власності, суд виходить із принципу рівності часток співвласників, який випливає із положень статей 370, 372 ЦК України, вважаючи, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки між позивачем і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Оскільки згідно із свідоцтвом про право власності на житло, зареєстрованого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду від 12.11.1997 року, реєстраційний номер №6989 та зареєстроване в ДКП «Житло», реєстровий запис №3704/14, квартира, належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а отже частки кожного із співвласників є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток, а тому суд вважає за можливе визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у розмірі - 1/3.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, задовольняючи позов суд враховує положення вказаних вище норм законодавства, позицію відповідачів щодо заявлених позовних вимог, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не надано.

Оскільки згідно позову позивач понесені витрати по сплаті судового збору бере на себе, суд не вирішує питання про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.12, 18, 81, 258, 263, 265, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), про визначення розміру часток у спільній сумісній власності, задовольнити.

Визначити, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є рівними та становлять по 1/3 за кожним.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Саламатін О.В.