Провадження № 6/161/287/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собуцької О.А.,

заявника (боржника) ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою.

В обґрунтування вимог вказує, що 06.11.2025 року судом було винесено судовий наказ про стягнення з нього аліментів на утримання трьох дітей у розмірі частки з усіх видів його доходу щомісячно. Місцем його проживання залишається місце проживання дітей та дружини. З моменту народження дітей до даного часу він повністю забезпечував дітей. Оскільки справу розглянуто в порядку наказного провадження, він не може подати його скасування та був позбавлений право подати заперечення. В той же час, ОСОБА_1 заперечує право ОСОБА_3 на отримання аліментів. Вказує, що виконавчий документ було видано помилково, без матеріальної на те передумови, та просить визнати його таким, що не підлягає примусовому виконанню.

24.11.2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_3 в яких остання заперечує проти задоволення заяви. Вказує, що боржником не надано жодного доказу на підтвердження своїх тверджень щодо утримання дітей. Наразі в провадженні перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами. Підставами подачі позову стало вчинення домашнього насильства щодо неї з боку ОСОБА_1 . Спільна реєстрація місця проживання не доводить факту ведення спільного господарства та проживання однією сім`єю. ОСОБА_1 не позбавлений права ставити питання про зменшення розміру аліментів (може звернутись до суду з відповідним позовом чи із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинними). Підстави для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відсутні.

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, просили задовольнити.

ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечила, зазначила, що вимоги є безпідставними. Факт спільного проживання сторін за однією адресою не доводить того, що вони проживають однією сім`єю та є питанням часу (в подальшому жити разом із ОСОБА_1 вона не планує).

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.05.2010 року. Наразі, в провадженні суду знаходиться справа про розірвання шлюбу між ними.

06.11.2025 року судом було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , на користь стягувача ОСОБА_3 , аліментіви на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/2 (однієї другої) частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04 листопада 2025 року та до досягнення дітьми повноліття, а також суми судового збору на користь держави (а.с.16).

Предметом розгляду справи є питання визнання виконавчого документу таким, що не підлягає примусовому виконанню.

Згідно з ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Частиною другою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до положень статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилкового за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

При зверненні до суду із розглядуваною заявою ОСОБА_1 покликається на відсутність підстав для видачі судового наказу, оскільки у стягувача відсутнє право на звернення із заявою про стягнення аліментів, враховуючи спільне проживання сторін за однією адресою.

Суд зауважує, що згідно із ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу, суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України, судовий наказ про стягнення аліментів скасуванню та оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту винесення.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини встановлені ст.181СК України та, відповідно, визначаються за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Факт реєстрації сторін за однією адресою у розглядуваному випадку не може бути достатнім доказом ведення спільного господарства та проживання однією сім`єю, доказів зворотного заявником не надано.

Крім того, твердження ОСОБА_1 про повне утримання дітей також не підтверджене жодними доказами.

Боржником та його представником не доведено факт відсутності у нього матеріального обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей, навіть і при умові їх добровільного забезпечення.

З матеріалів справи слідує, що в провадженні суду перебуває справи про розірвання шлюбу між сторонами.

Суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживає дитина, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживає дитина та яка забезпечує умови їх проживання.

При розгляді заяви ОСОБА_3 довела наявність у себе такого права. Відтак, прово особи на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів є дійсним та не підлягає обмеженню.

Частиною 8 ст. 170 ЦПК України передбачено, що у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Крім того, зважаючи на те, що ЦПК України не передбачає можливості скасування судового наказу про стягнення аліментів, виданого відповідно до пункту 4 частини 1 статті 161 цього Кодексу, у випадку незгоди із виданим судовим наказом боржник вправі захистити свої права шляхом подачі позову про зменшення розміру аліментів (частина 7 статті 170 ЦПК України) в порядку статті 192 Сімейного кодексу України (у разі зміни матеріального чи сімейного стану).

Твердження ОСОБА_1 не спростовують факти, покладені в основу судового наказу, не звільняють його від обов`язку як батька утримувати дитину, розмір аліментів, присуджений до стягнення, визначений та відповідає вимогам чинного законодавства України, а доводи заяви боржника свідчать про його незгоду з судовим наказом, що не є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

На думку суду, заява ОСОБА_1 також має ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки спрямована на безпідставне ускладнення чи перешкоджання виконанню судового рішення, ухиленню від виконання зобов`язань, що є неприпустимим згідно з вимогами статті 44 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст.168, 173, 432 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст ухвали суду складено 01 грудня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк