ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1653/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Редьки Миколи в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Редька М.В. в інтересах Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою.

Позов мотивовано тим, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності в рівних частках належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 30.12.1993, зареєстрованим Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 221 за реєстровим № 35951.

Після смерті ОСОБА_3 1/2 частина квартири успадкована ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 17.08.1999 № 2-1952.

Відомості щодо права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна відсутні.

Водночас, за матеріалами, що містяться в інвентаризаційній справі на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на момент смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була її єдиним власником на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 30.12.1993 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1999 № 2-1952.

За даними Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 05.12.2020 № 01-18/6195 ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та користувалася житловою субсидією за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей, що містяться у деклараціях про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії від 25.11.2010, 31.10.2011, 16.11.2012, 23.10.2013, 05.11.2014, ОСОБА_2 зареєстрована (проживала) за адресою: АДРЕСА_1 , будь-які інші особи, крім самої ОСОБА_2 у квартирі не зареєстровані (не проживають).

Інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.09.2022 за № 04-45/3/832 підтверджено, що з 10.07.1985 по день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , будь-які інші особи, крім померлої, не зареєстровані.

Отже, на момент смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1993 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1999, була єдиним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Третьої Запорізької державної нотаріальної контори від 23.09.2022 № 892/01-09 заповіти (спадкові договори) від імені ОСОБА_2 не посвідчувалися.

За інформацією Третьої Запорізької державної нотаріальної контори від 23.09.2022 № 892/01-09 у Спадковому реєстрі міститься інформація про заведення приватним нотаріусом Коноваловою І.С. після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 спадкової справи № 15/2016 від 28.07.2016.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №15/2016 від 28.07.2016, спадкова справа була заведена приватним нотаріусом Коноваловою Л.С. після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на підставі заяви ОСОБА_4 . Інші особи із заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 не зверталися.

Разом з тим, на думку прокурора, звернення ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 жодним чином не впливає на існування родинних відносин з померлою та автоматично не робить її спадкоємцем за законом будь-якої черги, у тому числі четвертої, а лише вказує на волевиявлення заявника на отримання спадщини.

Посилаючись на те, що відповідач у справі не є спадкоємцем будь-якої черги після померлої ОСОБА_2 , інші особи до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не звертались, прокурор вважає, що квартира АДРЕСА_2 , є відумерлою спадщиною і має бути передана територіальній громаді м. Запоріжжя.

Посилаючись на зазначені обставини, прокурор в інтересах Запорізької міської ради просив суд: визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме, квартиру АДРЕСА_2 , та передати вказану квартиру у власність Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради; стягнути з ОСОБА_1 кошти, витрачені у 2023 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави у розмірі 2 684,00 грн. на користь Запорізької обласної прокуратури.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року позов заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Редьки Миколи в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою задоволено.

Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме, об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 38,4 кв.м., та передано його у власність Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 був її двоюрідним дідом, отже він, та його дружина ОСОБА_2 є спорідненим особами до відповідачки, про що свідчать спільні сімейні фотографії.

Зазначає, що з початку 2010 року ОСОБА_2 почала потребувати сторонньої допомоги, та для цього звернулась до ОСОБА_1 за допомогою. Фактично з того часу і до смерті ОСОБА_2 відповідач спільно проживала разом зі спадкодавцем, вела з нею господарство і побут, за адресами у АДРЕСА_1 , та в АДРЕСА_3 . Починаючи з літа 2014 року, коли стан ОСОБА_2 поліпшився, остання разом із відповідачем вирішили переїхати для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що сину відповідача виповнилось 7 років і він мав піти до 1-го класу ЗНВК «Основа», вибір вказаної школи відбувся саме з розрахунком на місце їх спільного проживання з ОСОБА_2 .

Скаржниця зазначає, що у них з ОСОБА_2 був спільний бюджет, вони вели спільне господарство, вона від її імені сплачувала особистими коштами комунальні послуги, придбали холодильник, кухонний гарнітур, інші меблі, частково зробили ремонт, вона купувала ліки, возила ОСОБА_2 до лікарні. Факт спільного проживання підтверджували свідки у судових засіданнях. Після смерті ОСОБА_2 відповідач здійснила її поховання за власний кошт. У передбачений законом строк ОСОБА_1 виконала усі дії для прийняття спадщини.

Крім того, заперечує щодо участі прокуратури у даній справі, оскільки прокуратура не мала та не має законних повноважень на подання позовів і представництво в суді інтересів територіальних громад в особі відповідних місцевих рад.

Від заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Редьки М.В. та представника Запорізької міської ради Мірошниченко О.О. на адресу апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, у яких вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що вона має право на спадкування майна ОСОБА_2 . Само по собі звернення відповідача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 жодним чином не впливає на існування родинних відносин із померлою та автоматично не робить її спадкоємцем за законом будь-якої черги, у тому числі четвертої, а лише вказує на волевиявлення заявника щодо отримання спадщини. Оскільки з часу смерті ОСОБА_2 минуло більше року, а належні спадкоємці щодо майна померлої, які би у строк, визначений Законом, прийняли спадщину відсутні, то спадщина, що залишилась після смерті ОСОБА_2 підлягає визнанню відумерлою та переданню у власність територіальної громади за місцем знаходження нерухомого майна.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 , яке видано виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 30.12.1993, зареєстроване ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 221 за реєстровим № 35951.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , і після його смерті належна йому 1/2 частина квартири була успадкована дружиною померлого - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 17.08.1999 № 2-1952.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 19.02.2016.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, зокрема, у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй: 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 30.12.1993 року, та 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Пянтковською О.Г. 17.08.1999 року, реєстровий № 426.

Після померлої ОСОБА_2 28.07.2016 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Коноваловою Л.С. було заведено спадкову справу № 15/2016 за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини за законом.

Інші особи із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 до приватного нотаріуса не звертались, відповідно інших осіб, які би претендували на спадкове майно, немає.

Для підтвердження права на спадкування за законом, ОСОБА_6 в порядку окремого провадження звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлою, заінтересована особа - Запорізька міська рада, і ухвалою цього суду від 22.12.2017 заяву ОСОБА_6 було залишено без розгляду у зв`язку із встановленням спору про право.

Після цього ОСОБА_6 із аналогічною заявою, але із зазначенням іншої заінтересованої особи, звернулася до Запорізького районного суду Запорізької області.

Рішенням цього суду від 24.09.2020 у справі № 317/1736/20 було задоволено заяву ОСОБА_4 , встановлено факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , з 01.02.2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , день смерті ОСОБА_2 .

Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 10.05.2023 у справі №317/1736/20 за результатами розгляду апеляційної скарги керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, заяву ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_2 залишено без розгляду в силу наявності спору про право.

Також ОСОБА_1 зверталася до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької міської ради, в інтересах якої дії Вознесенівська окружна прокуратура м. Запоріжжя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Коновалова Людмила Сергіївна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, в інтересах якої діє Вознесенівська окружна прокуратура м. Запоріжжя, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коновалова Людмила Сергіївна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно залишено без задоволення.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року залишено без змін.

Відповідач не надала нотаріусу документів, які би свідчили про те, що вона є спадкоємцем четвертої черги, як особа, яка проживала зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Не надано відповідачем і суду доказів того, що вона відноситься до однієї із п`яти черг спадкоємців за законом, які визначені положеннями ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

Представник відповідача надав суду першої інстанції пакет документів, які, на його думку, свідчать про родинні зв`язки ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_2 .

Дослідивши вказані документи, суд першої інстанції правильно встановив, що вони підтверджують, що відповідач у справі є рідною донькою ОСОБА_7 , батьком якого є ОСОБА_8 , батьком якого, у свою чергу, є ОСОБА_9 , який є рідним братом чоловіка спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Надані представником відповідача докази свідчать про спорідненість відповідача не зі спадкодавцем ОСОБА_2 , а із її чоловіком ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Суд першої інстанції правильно виснував, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що вона має право на спадкування майна ОСОБА_2 . Само по собі звернення відповідача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 жодним чином не впливає на існування родинних відносин із померлою та автоматично не робить її спадкоємцем за законом будь-якої черги, у тому числі четвертої, а лише вказує на волевиявлення заявника щодо отримання спадщини.

Інші особи до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 не звертались.

Відповідно до інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12.02.2023, відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено наступні актові записи:

- актовий запис про шлюб № 1316 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений 12.07.1962 Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- актовий запис про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №1401 від 19.02.2016 року, складений Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- актовий запис просмерть чоловіка № 4373 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , складений 20.05.1998 Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Інших актових записів відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено.

Інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22.09.2022 за № 04-45/3/832 підтверджено, що з 10.07.1985 по день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , будь-які інші особи, крім померлої, не зареєстровані.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані обставини свідчать про те, що хоча відповідач ОСОБА_1 і зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої ОСОБА_2 , проте, вона не є особою, яка має право на спадкування після померлої, так як нею не надано доказів, що вона відноситься до кола спадкоємців ОСОБА_2 будь-якої черги.

Інші особи, протягом строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України, заяву про прийняття спадщини не подавали, тим самим не скористалися протягом встановленого законом строку своїм правом на отримання спадщини, та відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України вважаються такими, що спадщину не прийняли.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, щодо спадкування в основному регулюються главою 86 ЦК України.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Право підтверджуючим документом на спадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом.

Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону (ст. 338 ЦПК України).

Колегія погоджується з висновком суду, що оскільки у даній справі встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і з часу її смерті минуло більше одного року, а належні спадкоємці щодо майна померлої, які би у строк визначений Законом прийняли спадщину, відсутні, тому спадщина, що залишилась після смерті ОСОБА_2 підлягає визнанню відумерлою та переданню у власність територіальної громади за місцем знаходження нерухомого майна.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що прокуратура не мала та не має законних повноважень на подання позовів і представництво в суді інтересів територіальних громад в особі відповідних місцевих рад, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави.

За своїм змістом решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков