Справа № 302/1390/25
Провадження № 2/302/543/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2025 року селище Міжгір`я
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді Повідайчика О.І.,
секретаря судового засідання Куруц В.І.,
розглянувши заочно в залі судових засідань в селищі Міжгір`я Закарпатської області, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», позивач, кредитор) звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 18 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан», Кредитодавець) та ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 , позичальник, відповідач) було укладено в електронній формі Договір про споживчий кредит № 3164832, відповідно до якого Кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 5 000,00 грн. Позичальник свої зобов`язання не виконав. 26 січня 2022 року було укладено договір № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» (далі ТОВ «Вердикт капітал») права вимоги, зокрема за договором № 3164832. 10 січня 2023 року було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт капітал» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги, зокрема за договором № 3164832, унаслідок чого позивач набув права вимоги до відповідача. Позивач стверджував, що на дату пред`явлення позову заборгованість відповідача перед ним склала 31 950 грн, з яких: 5 000,00 грн основний борг, 26 000,00 грн заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 950,00 грн заборгованість за комісіями, які ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просив стягнути з ОСОБА_1 . Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 2 422,00 грн судового збору та 13 000 грн витрат на правову допомогу.
Представник позивача клопотав у першій заяві по суті про розгляд справи за правилами спрощеного провадження за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду не заперечує.
Ухвалою судді від 29 вересня 2025 року було відкрито провадження в справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Через відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання, внаслідок чого поштове відправлення з ухвалою про відкриття провадження було повернуто до суду без вручення, ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року було постановлено продовжити розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 13 листопада 2025 року. Внаслідок неявки учасників судовий розгляд було відкладено на 28 листопада 2025 року.
У зв`язку з повторною неявкою, належним чином повідомлених про судове засідання, учасників справи, оскільки відповідач не подав відзиву на позов, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи суд постановив провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України оскільки розгляд справи проводиться судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Повно та всебічно розглянувши надані позивачем документи та матеріали на обґрунтування заявлених ним вимог, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі фактичні обставини й дійшов таких висновків.
18 жовтня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 3164832 (а.с. 46-54) (далі кредитний договір). Підпунктами 1.2, 1.3 та 1.4. кредитного договору встановлено, що Кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 5 000,00 грн строком на 30 днів з 18.10.2021 з встановленим терміном повернення кредиту і сплати комісіях за надання кредиту та процентів за користування кредитом 17.11.2021. Підпунктом 1.5.1. кредитного договору передбачено сплату комісію за надання кредиту в сумі 950,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00% від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору проценти за користування кредитом складають 3 750,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з п. 1.6 кредитного договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Підпунктом 2.2.3 кредитного договору встановлено, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена в п. 1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм кредитування, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3. запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну ставку встановлену п. 1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору.
Підпунктом 2.3.1.1 передбачено можливість пролонгації строку кредитування на пільгових умовах, якщо кредитодавцем надана така можливість позичальнику, за умови сплати комісії та певної частки заборгованості за кредитом.
Підпунктом 2.3.1.2 регламентовано пролонгацію на стандартних умовах, а саме, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.
Розділом 3 кредитного договору регламентовані обов`язки сторін, серед яких зокрема обов`язок кредитодавця надати кредит та позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором.
Відповідно до підпункту 6.1. кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно з підпунктом 6.2. позичальник підписує договір з використанням одноразового ідентифікатора, який надсилається йому товариством електронним повідомленням (СМС).
Договір містить сукупність персональних даних ОСОБА_1 , зокрема щодо ідентифікаційного коду, паспорта, адреси місця реєстрації та номера телефону.
Умови кредитування, які відповідають умовам кредитного договору відображені також в паспорті споживчого кредиту № 3164832 (а.с. 105, 106).
Квитанцією від 18.10.2021 підтверджується, що 18.10.2021 о 09:01 було сплачено суму 5 000 грн з призначенням «кошти згідно договору 3164832 на картку 414962*16.
26 січня 2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено Договір факторингу № 26-01/2022-83 (а.с. 55-81), відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором №3164832, який був укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , в сумі 24 700,00 грн, яка складається з: 5 000,00 грн основний борг, 18 750,00 грн проценти та 950,00 грн комісія, що підтверджується реєстром та витягом з реєстру боржників (а.с. 77-81).
Відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 (а.с. 15-45) ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», в тому числі за в тому числі за кредитним договором №3164832, який був укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в сумі 31 950,00 грн, з яких: 5 000,00 - основний борг, 26 000,00 грн проценти та 950,00 грн комісія, що підтверджується реєстром та витягом з реєстру боржників (а.с. 41-45).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Згідно із ч. ч. 1, 2ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відповідно до ч. 1ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Пунктом 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що одноразовий Ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ст. 642 ЦК України).
При цьому, на виконання вимог ч.1 ст. 638 ЦК України сторони у вказаному договорі досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
З договору про споживчий кредит № 3164832 від 18.10.2021, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , вбачається, що відповідно до вимог частини першої статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.
Кредитор, перерахувавши відповідачу обумовлені грошові кошти, виконав умови кредитного договору, натомість ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором не виконав.
Оскільки відповідачу надано кредитні кошти у розмірі 5 000 грн. шляхом перерахування суми кредиту на банківську картку, вказану ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 суми кредиту в розмірі 5 000 грн. на користь ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».
Щодо позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» в частині стягнення відсотків за договором позики, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Тобто в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі N 912/1120/16 (пункт 6.19).
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
З врахуванням положень п. 1.2-1.4, 1.5.2, 1.6, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1.2 та 2.3.2 приписів ст. 1048 ЦК України та правових висновків Верховного Суду щодо її правозастосування, суд висновує про правомірність нарахування відсотків за період кредитування, узгоджений сторонами, загальна тривалість якого обмежена 60 днями. При цьому відсотки нараховуються від залишку суми боргу за період з 18.10.2021 по 17.11.2021 за ставкою 2,50 % й становлять 3 750 грн та за період з 18.11.2021 по 18.12.2021 (в межах 60-ти денного строку встановленого п. 2.3.1.2.) за ставкою 5% й становлять 7 500,00 грн. Загальний розмір відсотків за договором становить 11 250,00 грн. В іншій частині вимога щодо стягнення відсотків, нарахованих поза межами узгодженого строку кредитування з вказаних вище підстав визнається судом необґрунтованою, у зв`язку з чим в задоволенні позову частині стягнення відсотків, нарахованих за межами 60-ти денного строку кредитування слід відмовити.
Суд зауважує, що позивач не звертався з вимогами про стягнення з відповідача відсотків річних за неправомірне користування кредитом відповідно до ст. 625 ЦК України.
Враховуючи, що відповідач кредит наданий йому у розмірі 5 000 грн не повернув, з останнього підлягають стягненню відсотки у розмірі 11 250,00 грн, які узгоджені сторонами та нараховані йому за узгоджений період кредитування строком 60 днів з моменту отримання кредиту.
Щодо стягнення комісії в сумі 950,00 грн суд зауважує про таке. Пунктом 1.5.1 кредитного договору встановлено сплату комісії в сумі 950,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту. Водночас положення кредитного договору не містять відомостей щодо додаткових, супутніх послуг, які надаються кредитодавцем і безпосередньо пов`язані з наданням кредиту.
Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21 якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Оскільки Кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена комісія за надання кредиту то умови кредитного договору щодо сплати позичальником Комісії є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відтак суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісіями в сумі 950,00 грн.
Виходячи з викладеного, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № 3164832 від 18.10.2021 у розмірі 16 250,00 грн, з яких 5 000 грн. сума боргу за тілом кредиту та 11 250,00 грн проценти за користування кредитом в межах строку кредитування (60 днів з моменту отримання кредиту).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. до яких належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Відповідно до договору № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 (а.с. 93-102) позивачу надавалась правова допомога Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС».
Згідно витягу з акту № 13 про надання юридичної допомоги від 31.08.2025 (а.с. 104) АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» надано правову допомогу позивачу на загальну суму 13 000 грн.
При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності витрат на правничу допомогу (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, ціну позову, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, та розгляд справи в спрощеному провадженні відповідно до вимог ч. 4 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим фізичною особою-підприємцем обсягом послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі може становити надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Відтак, суд дійшов висновку, що враховуючи категорію спору та зважаючи на обсяг наданих правничих послуг, співмірною є компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Судом стягнуто з відповідача на користь позивача суму 11 250,00 грн із заявлених до стягнення 31 950,00 грн, що становить 35%. Відтак з відповідача належить стягнути на користь позивача на часткове відшкодування понесених ним судових витрат судовий збір в розмірі 847,70 грн (2 422*35/100 = 847,70) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 750,00 грн (5 000*35/100= 1 750,00), а разом 2 597,70 грн.
Керуючись ст.12, 13, 81, 133, 137, 141, 229, 263-265 ЦПК України, ст. 526, 599, 625, 627, 629, 638, 1048, 1049, 1054 ЦК України, суд
Позов задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Міжгірським районним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач вправі оскаржити рішення в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його отримання.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2025 року.
Головуючий суддя О. І. Повідайчик