Провадження № 2/201/142/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

за участю представника Дніпровської міської ради Гуртового В.Ю.

представника ОСОБА_1 адвоката Рибіної І.В.

представника Релігійної громади Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» адвоката Губи В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Релігійна громада Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності на майно та за позовом Релігійної громади Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває цивільна справа за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Релігійної організації «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності на майно.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста Дніпро, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, в силу ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано за останньою право власності на вказане нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею 109,4 кв.м., І поверх: 1 - коридор площею 6,7 кв.м., 2 - сходи площею 3,6 кв.м., 3 - приміщення площею 103,6 кв.м., всього - 113,6 кв.м.

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, номер запису про право власності 23861122.

28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6205, на підставі цього договору у ОСОБА_2 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею - 223,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: №24249694, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.

27.04.2018 згідно з договором дарування, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею - 223,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 25935741.

Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до спадкової справи спадкоємцем є ОСОБА_2 , тому Дніпровська міська рада просить зобов`язати саме ОСОБА_2 , як спадкоємця, повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради шляхом усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначає, що керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою в інтересах Дніпровської міської ради на вказане вище заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 вказане заочне рішення було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення, відмовлено.

Отже, ОСОБА_2 не набувала право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна - молитовний будинок розташований за зазначеною вище адресою та не мала права розпорядження ним.

Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1 під будівництво жодному із відповідачів Дніпровською міською радою не надавалася. Право власності або право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 не оформлювалося.

Позивач вважає, що вказане порушує його права, а земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 піддягає звільненню від самовільно збудованого нерухомого майна за рахунок власника майна, ОСОБА_2 , оскільки остання є власником відповідної забудови.

Відтак просив суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно побудоване нерухоме майно, а саме: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею -109,4 кв. м., І поверх: 1 - коридор площею - 6,7 кв. м., 2 - сходи площею - 3,6 кв. м., З - приміщення площею - 103,6 кв. м., всього - 113,6 кв. м. та повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Дніпра, в особі Дніпровської міської, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для подальшого використання стан та припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 із закриттям розділу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В.

Ухвалою судді від 28 грудня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності на майно.

21.02.2023 протокольною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи було залучено Релігійну громаду православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці».

Третя особа Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» проти позову заперечувала, посилаючись на відсутність права власності на землю у позивача, відсутність передбачених законом підстав для знесення та на пред`явлення позову до неналежного відповідача.

08 серпня 2023 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Релігійної громади православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання право власності на нежитлове приміщення.

В обґрунтування позовних вимог Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» зазначила, що комітет комунального майна м. Дніпропетровська в особі органу приватизації Дніпропетровської міської Ради народних депутатів здійснив відчуження із комунальної власності майнового комплексу (в тому числі і нежитлового манна, розташованою по АДРЕСА_1 ) на користь Колективного підприємства Центр «Жовтневий» на підставі укладеного між ними договору купівлі продажу № 61-АР від 22 липня 1994 року.

Вказаний договір не оспорювався та не визнаний судом недійсним. На підставі договору купівлі продажу від 23 лютого 2010 року укладеного з КП Центр «Жовтневий», ОСОБА_2 набула право власності на нежитлове приміщення пункт приймання склотари у АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2017 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано за останньою право власності на вказане нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею 109,4 кв.м., І поверх: 1 - коридор площею 6,7 кв.м., 2 - сходи площею 3,6 кв.м., 3 - приміщення площею 103,6 кв.м., всього - 113,6 кв.м.

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, номер запису про право власності 23861122.

28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6205, на підставі цього договору у ОСОБА_2 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, загальною площею - 223,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: №24249694, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. Надалі, 27.04.2018 року ОСОБА_2 за договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741, подарувала ОСОБА_3 нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 .

Вказаний договір оспорювався у цивільній справі №201/2041/19 та не визнаний судом недійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05.05.2020, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.11.2020, у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, відмовлено та зазначено, що відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватись як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

Постановою Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №201/2041/19 вказані рішення суду залишені без змін. Таким чином, ОСОБА_3 набув права власності на вказане нежитлове приміщення.

Також, третя особа у своєму позові посилається, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, шо у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведенні на земельній ділянці об`єкти.

Це правило стосується и випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом па нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області спірна земляна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно: молитовний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має кадастровий номер :03:253:0007, процедурою формування земельної ділянки займався ОСОБА_3 .

30.01.2020 ОСОБА_3 та Релігійна організація «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» задля задоволення релігійних потреб громадян, сприяння духовному і національному відродженню, благодійної діяльності та милосердя, з метою виконання будівельних робіт та поліпшення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , уклали договір про спільну діяльність № 12/03 від 30.01.2020.

Оскільки ОСОБА_3 за життя фактично передав, на підставі договору про спільну діяльність № 12/03 від 30.01.2020, поточним власником Об`єкта нерухомості є РО «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці», яка зареєстрована та здійснює свою діяльність у спірному молитовному будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . , благодійної діяльності та милосердя, дійшли згоди про здійснення спільної діяльності, РО «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» було здійснено комплексні дій із метою виконання будівельних робіт та поліпшення об`єкта нерухомості.

Отже, згідно п. 5.1. вказаного договору, РО «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» набула права власності на Об`єкт нерухомості та майнові права, а тому є добросовісним набувачем нрав власності на спірний Об`єкт нерухомості.

У зв`язку з зазначеним третя особа, просила суд, захистити його право власності на спірний Об`єкт нерухомості та поновити майнові права шляхом визнання права власності на нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03.04.2024 за клопотанням Релігійної громади православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» призначено по справі судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну та мистецтвознавчу експертизу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.06.2024 ухвалу про призначення експертизи було скасовано.

23 вересня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності.

Протокольною ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 16.07.2025 було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності.

В судовому засіданні представник Дніпровської міської ради підтримав позов в повному обсязі, просив позов третьої особи залишити без задоволення.

Представник третьої особи - Релігійної громади Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» просила суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, поданий ними позов задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи Білозуб Р.Г. просила відмовити у задоволенні позовної заяви Дніпровської міської ради та задовольнити позовну заяву Релігійної громади Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці».

Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову та зустрічного позову, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні Дніпровська міська рада, є представницьким органом місцевого самоврядування.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охорони земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), Земельного кодексу України ст. ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, 123, 125, 126 Земельного кодексу України), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону України «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що комітет комунального майна м. Дніпропетровська відчужив нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 у складі майнового комплексу на користь КП «Центр Жовтневий» на підставі договору купівлі-продажу №61-АР від 22.07.1994.

На підставі договору купівлі продажу від 23 лютого 2010 року укладеного з Колективним підприємством Центр «Жовтневий», ОСОБА_2 , набула право власності на нежитлове приміщення пункт приймання склотари у АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт за № ДП 73. Вид будівництва «Реконструкція», об`єкт: нежитлове приміщення під молитовний будинок по АДРЕСА_1 .

У 2014 році нежитлове приміщення пункт приймання склотари був реконструйовано під молитовний будинок на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежитлового приміщення під молитовний будинок по АДРЕСА_1 » зареєстрована 09.10.2013 № ДП 73.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02.08.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнано за останньою право власності на вказане нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею 109,4 кв.м., І поверх: 1 - коридор площею 6,7 кв.м., 2 - сходи площею 3,6 кв.м., 3 - приміщення площею 103,6 кв.м., всього - 113,6 кв.м.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2018 у справі №202/7355/17 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017 скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нежитлове приміщення, відмовлено.

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 24.11.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, номер запису про право власності 23861122.

28 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 6205 та 27 квітня 2018 року згідно з договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 нежитлове приміщення, загальною площею - 223,0 кв. м., яке складається з: А-1 - молитовний будинок, що складається з під. А-1 - підвал площею -109,4 кв. м., І поверх: 1 - коридор площею - 6,7 кв. м., 2 - сходи площею - 3,6 кв. м., 3 - приміщення площею - 103,6 кв. м., всього - 113,6 кв. м., розташований у АДРЕСА_1 .

27 квітня 2018 року згідно з договором дарування, що посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за номером 25935741, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею - 223,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 25935741.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року та підтвердженим постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року, по справі № 201/2041/19 у задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено, а правомірність укладення вказаних договорів та настання правових наслідків за ними фактично підтверджена судом.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, законність підстав набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вже було предметом дослідження судом касаційної інстанції, який погодився з висновками судів попередніх інстанцій та підтвердив про відсутність підстав для скасування записів державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна та зазначив, що відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватись як самовільне її зайняття, та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

Отже, ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст.ст.316, 317, 319 ЦК України став законним власником вказаного об`єкту нерухомого майна.

30 січня 2020 року ОСОБА_3 та Релігійна організація «Релігійна громада православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» з метою виконання будівельних робіт та поліпшення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , уклали договір про спільну діяльність № 12/03 від 30.01.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. заведено 01 червня 2021 року спадкову справу №34/2021 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Згідно з матеріалами спадкової справи, 29 вересня 2022 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. звернулася спадкоємиця ОСОБА_3 ОСОБА_2 , з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлому рухоме та нерухоме майно, після померлого ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. від 29 вересня 2022 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на рухоме та нерухоме майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Також під час розгляду справи з Єдиного державного реєстру судових рішень судом було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.05.2023 року у справі №201/3993/23 позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом задоволено та скасовано постанову приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни від 29 вересня 2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на рухоме та нерухоме майно, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Вказане судове рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалось.

Отже, ОСОБА_2 набула в законний спосіб, а саме порядку спадкування право власності на вказане нерухоме майно.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також, суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 12.12.2024 у справі «Odeska Buterbrodna Kompaniya, TOV v. Ukraine» йдеться про визнання недійсним права власності ТОВ на кафе, яке було збудоване без належних дозвільних документів. В даній справі ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (захист власності) та зауважив, що кафе є майном, навіть незважаючи на його статус без дозволу, адже ТОВ придбало його добросовісно, тож втручання в право власності судом визнано непропорційним.

Отже, ЄСПЛ у своєму рішенні констатував порушення права власності з боку держави та зазначив, що оскільки право власності компанії-заявника на кафе також було належним чином зареєстровано органами влади, і вона володіла кафе щонайменше два роки без будь-яких перешкод (між 2012 роком і 2014 роком), тому кафе знаходилося у законному володінні компанії-заявника. Таким чином, визнання недійсним права власності компанії-заявника на кафе становило втручання в її право власності.

ЄСПЛ звернув увагу на те, що навіть якщо припустити, що оскаржуване втручання було передбачене законом і переслідувало мету в суспільних інтересах, воно в будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести держава, і такі помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. Натомість, жодного разу органи влади, реєструючи правовстановлюючі документи, не виявили порушень щодо статусу об`єкта і не перешкоджали здійсненню операцій.

Аналізуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_2 на законних підставах у порядку спадкування, а тому остання не може бути позбавлена або обмежена у володіти і розпоряджатися своєю власністю.

Поміж тим, Дніпровська міська рада звертаючись до суду із вказаним позовом зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 було здійснено самочинне будівництво шляхом реконструкції нежитлового приміщення при відсутності дозвільних документів на це та з порушенням будівельних норм, а також подальше використання цього об`єкта з порушенням процедури визначеної ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. 375 ЦК України, проте заявлені позовні вимоги в цій частині позивачем є передчасними, з огляду на наступне.

Згідно ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»: «у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням».

Разом з тим, нормою матеріального права, яка визначає ознаки об`єкта як самовільно збудованого, характеризує правовий статус такого самочинного будівництва, встановлює механізм усунення невідповідностей (приведення у відповідність) та/або алгоритм знесення (демонтажу) є ст.376 ЦК України, за змістом ч.7 якої у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі № 461/4655/16-а, ч. 7 ст. 376 ЦК України та ст.38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що демонтаж об`єктів самовільного будівництва відбувається виключно на підставі рішення суду за наслідками розгляду відповідних позовів органів місцевого самоврядування та державного архітектурно-будівельного контролю.

Таким чином, органом за яким юридично закріплена можливість використовувати заходи правоохоронного характеру в галузі самочинного будівництва та самовільного заняття земельної ділянки, а також припинення дій, які порушують це право є спеціально визначені суб`єкти органи державної влади та місцевого самоврядування.

Аналогічною в цьому питанні є позиція Верховного Суду викладена у постанові від 24.03.2021у справі № 200/2192/18.

Крім цього, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 у справі №822/2149/18, правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

За змістом частини 7 статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови, суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

У випадках, коли до суду з позовом про знесення самочинного будівництва звертається орган державного архітектурно-будівельного контролю, належить керуватися частиною першою статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року№ 3038-VI, за якою у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

Тобто, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності т а коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Також, Верховний Суд у постанові від 31.05.2021 справа №320/1889/17-ц виснував, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

На вказаному судам наголошено у пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» і до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі №462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі №726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18), від 27 червня 2022 рокуу справі№723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

Отже, знесення самочинного будівництва не можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Європейський СУД з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№46577 15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, посилання Дніпровської міської ради на обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання частини сьомої статті 376 ЦК України.

Відтак, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, і таких доказів, відповідно, суду надано не було, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог Дніпровської міської ради слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання за громадою Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» права власності на спірне нежитлове приміщення, суд приходить до висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження фактів викладених у позовній заяві третьої особи, а тому в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Релігійної громади православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці», слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч. 1ст.141ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Релігійна громада Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності на майно.

Відмовити у задоволенні позову Релігійної громади Православна церква «Храм на честь Всемилостивого Спаса та Пресвятої Богородиці» до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова