судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. щодо постанови Верховного Суду від 05 листопада 2025 року в справі № 645/5180/19 (провадження № 61-4922св25)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року.
Спір у цій справі виник щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 , 2013 року народження.
Суд першої інстанції визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю.
Суд апеляційної інстанції з таким висновком не погодився та визначив місце проживання ОСОБА_3 з батьком.
Верховний Суд підтримав висновок суду апеляційної інстанції. Вважав, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком, з яким він тривалий час проживає та виявляє бажання проживати з ним, відповідає якнайкращим інтересам дитини.
З таким висновком колегії суддів погодитися не можу й відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Суди встановили, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який постійно проживав разом з матір`ю в місті Харкові.
Окрім цього виконавчий комітет Харківської міської ради Харківської області своїм рішенням від 24 липня 2019 року визначив місце проживання дитини з матір`ю.
Однак, після прийняття цього рішення, 30 липня 2019 року о 20:00 год батько без відома та згоди матері забрав сина з дитячого майданчика, де він гуляв зі своєю бабусею, та відвіз його до місця свого проживання в місто Київ.
29 вересня 2021 року Салтівський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, який відібрав малолітнього ОСОБА_3 у батька та повернув її матері. Рішення набрало законної сили 25 січня 2022 року та звернено до примусового виконання.
Станом на час розгляду справи виконання цього рішення триває. За поданням державного виконавця ухвалою Фрунзенського суду міста Харкова від 16 лютого 2022 року оголошено розшук дитини.
Основними аргументами суду апеляційної інстанції на користь визначення місця проживання дитини з батьком, які підтримала колегія суддів Верховного Суду, були зміна обставин з часу подання позову: створення умов проживання для дитини батьком, тривалість проживання дитини з батьком, проживання матері в Німеччині та думка дитини.
У той же час суд апеляційної інстанції не встановив протилежного, зокрема, що мати не може забезпечити дитину належними умовами проживання, неповно з`ясував усі обставини, які мають значення для справи.
Позов матері пред`явлений ще в серпні 2019 року, тобто одразу після зміни батьком місця проживання дитини, а постанова суду апеляційної інстанції ухвалена в березні 2025 року. Фактично апеляційний суд врахував тривалість проживання дитини з батьком за час розгляду цієї справи, тобто через п?ять з половиною років після ініціювання цього спору.
При цьому проживання матері в Німеччині на час вирішення спору не може свідчити на користь визначення місця проживання дитини з батьком, адже, зважаючи на загальновідомий факт військової агресії російської федерації проти України,очевидним є, що перебувати в Німеччині на цей час більш безпечно, ніж в Україні.
Також не можу погодитись з тим, що рішення суду про відібрання дитини та повернення її матері, що набрало законної сили, не має значення для розгляду цієї справи, оскільки рішення, що набрало законної сили, є обов`язкове для громадян і підлягає виконанню на території України, що передбачено статтею 18 ЦПК України.
За встановленими в справі обставинами ОСОБА_2 вже більше трьох років (з січня 2022 року до березня 2025 року) не виконує це рішення суду. Проте суд апеляційної інстанції цю обставину, яка беззаперечно має важливе значення для правильного вирішення цієї справи, залишив чомусь без уваги та ще й врахував такий період проживання дитини з батьком на користь останнього, що, на моє переконання, є грубим порушенням основних засад цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки неналежній поведінці батька ОСОБА_2 , який після самовільного відібрання дитини повністю ізолював сина, якому на той час не виповнилось й шести років, від спілкування з матір`ю, змінив місце його проживання та відповідно його звичний життєвий режим, переховував дитину від матері, що очевидно свідчить про умисне створення ним перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю.
Така поведінка батька аж ніяк не відповідає якнайкращим інтересам дитини, до яких, серед іншого, належить збереження її зв`язків з обома батьками. Спілкування дитини з матір`ю, материнська турбота та любов є складовою інтересу дитини, а можливо навіть ключовою його частиною.
Окрім цього необхідно розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих і тривале проживання дитини з батьком (п`ять з половиною років на час розгляду справи в апеляційному суді), відсутність спілкування з матір`ю звичайно сформує однобічну думку дитини під впливом батька.
Тому саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання.
З огляду на викладене вважаю, що висновок суду апеляційної інстанціїпро визначення місця проживання дитини з батьком, який насильно розлучив дитину з матір`ю, не відповідає якнайкращим інтересам дитини та в цій ситуації може безповоротно негативно вплинути на емоційний стан дитини та прийняття матері.
Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, Верховний Суд мав скасувати постанову суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Суддя М. Ю. Тітов