Номер провадження 2/243/2271/2025
Номер справи 243/9985/25
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«01» грудня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого - судді Хаустової Т.А.,

з участю: секретаря судового засідання Чернікової Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань № 4 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 1981 року. За час перебування у шлюбі, ОСОБА_3 придбала квартиру загальною площею 65,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Панченко А.В., реєстрація в реєстрі за №1951.

Зазначена квартира була придбана за кошти позивача. Фактичне проживання разом із відповідачем було припинено у 1992 році, що підтверджується Рішенням суду №2-1721-1995 від 01 листопада 1995 року у справі про розірвання шлюбу, в мотивувальній частині якого зазначено, що шлюбні відносини фактично були припинені у 1992 році, тобто на момент придбання квартири між сторонами було припинено спільне життя.

В подальшому згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 21 серпня 1996 року Слов`янським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецької області, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 06 грудня 1995 року. Після розірвання шлюбу, згідно зі Свідоцтвом про переміну прізвища серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 повернула собі дівоче прізвище « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_4 ».

За весь час між сторонами не виникало спірних відносин. Відповідач ніколи не був зареєстрованим в придбаній квартирі.

Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за нею право особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явилася.

Відповідач, ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву , в якій повідомив, що повністю визнає та просить задовольнити позовні вимоги позивача. Пояснив, що не має можливості бути присутнім на судовому засіданні, оскільки не проживає в Україні.

Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому Законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед Законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Статтею 47 Конституції України, гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі Закону за Рішенням суду.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до СК України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно Законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї ( частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Верховний суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини час придбання майна, кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання), мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 Сімейного Кодексу України.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана позивачем 29 вересня 1995 року. Сторони фактично не проживали разом з 1992 року, що підтверждено Рішенням суду №2-1721-1995 від 01 листопада 1995 року у справі про розірвання шлюбу, в мотивувальній частині якого зазначено, що шлюбні відносини фактично були припинені у 1992 році, але суд звертає увагу, що квартира була придбана на час, коли сторони перебували в офіційному шлюбі, який було зареєстровано 07 травня 1981 року.

Відповідно до ст. 82 Цивільного процесуального Кодексу, обставини, встановлені Рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено Законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи Рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Акти цивільного Законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного Законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися Актом цивільного Законодавства, який втратив чинність, новий Акт цивільного Законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Дія сімейного Законодавства у часі підпорядковується загальному правилу: нові нормативно - правові акти поширюються на ті відносини, які виникають після введення в дію нових актів.

Відповідно до ст. 94 Конституції України Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим Законом, але не раніше дня його опублікування.

Зміст цього положення й аналіз опублікованих Законів свідчать про те, що новий Закон може набрати чинності: по перше, після 10 днів від дня його офіційного оприлюднення ( опублікування); по друге, від дня оприлюднення Закону чи від строку, зазначеному в ньому.

Так, Сімейний Кодекс України був прийнятий 10 січня 2002 року, а набрання ним чинності у ч.1 Прикінцевих положень Кодексу було пов`язано з набранням чинності ЦК України. Прикінцеві та перехідні положення ЦК України цією датою визначили 1 січня 2004 року.

У відповідності до вимог частини 3 статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися Актом цивільного Законодавства, який втратив чинність, новий Акт цивільного Законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Це правило дублюється в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Сімейний кодекс аналогічного правила немає.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного Кодексу України, зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії Законів та інших нормативно правових Актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного Кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Із матеріалів справи вбачається, що подружнє правовідношення між сторонами по справі виникло під час дії КпШС(07 травня 1981 року був зареєстрований шлюб). У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності Сімейний кодекс України. У зв`язку з цим, порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються КпШС, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами Сімейного кодексу України. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами Сімейного кодексу України ( статті 70,71).

Роз`ясненнями п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотню дію в часі Законів та інших нормативно правових Актів визначено, що за загальним правилом дії Законів та інших нормативно правових Актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права і обов`язки визначаються на підставах передбачених СК України. Тобто, з урахуванням положення ч.1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі Закону та інших нормативно правових Актів, у випадку коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та його правовий режим у спорі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - повинен визначатися КпШС (1969 року) України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним Кодексом України.

За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України.

На підставі частини другої статті 13 КпШС України (1969 року) права та обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, а згідно частини третьої цієї статті час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно зі ст. 22 КпШС України (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою - АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_3 , що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено Договором або Законом.

Згідно статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним належить тому, хто заперечує.(Постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі Договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним Договором.

31 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_4 надав до суду заяву, в якій повідомив, що не заперечує проти задоволення вимог позивача ОСОБА_3 . Наголосив на тому, що з 1992 року він разом із ОСОБА_3 разом не проживали та не мали сімейних відносин. Про квартиру, яка була придбана позивачем він дізнався датою подання позову до суду. Наразі відповідач проживає на Кавказі, куди повернувся після розлучення із ОСОБА_3 . Просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

З огляду на вищезазначене та враховуючи ст. 206 ЦПК України, в якій зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює Рішення про задоволення позову, суд вважає за можливим задовольнити позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, адже є доказ того, що відповідач ОСОБА_4 не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та підтримує їх в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 19, 81, 206 ЦПК України, ст.ст. 15, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 13, 22 КпШС України (1969 року), суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована та має фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 право особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового Рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового Рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги Рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття Постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова