ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 352/184/17

провадження № 61-16415св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Івано-Франківська міська рада, ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Луганської В. М., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області та ОСОБА_3 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку у частині та зобов`язання вчинити дії.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаною ділянкою вона володіє на підставі державного акта від 16 липня 2009 року серії АЖ № 987700.

Зазначала, що починаючи з 2012 року суміжний землекористувач ОСОБА_3 почав вчиняти дії, які перешкоджають вільному користуванню належною їй земельною ділянкою, шляхом встановлення огорожі не на межі земельної ділянки. Фактично відповідач привласнив частину заїзду до її подвір`я, площею 0,0149 га, чим значно зменшив ширину цього заїзду. До початку незаконних дій відповідача, ширина цього проїзду біля входу на подвір`я складала 3,84 м, на початку проїзду -3,50 м. Наразі, ширина проїзду складає 2,87 м, при передбачених Державними будівельними нормами (далі - ДБН) щонайменше 3,5 м.

Вказувала на те, що з метою досудового врегулювання спору вона неодноразово зверталась до органів державної влади, а також до Підпечерівської сільської ради, однак такі звернення не дали жодних позитивних результатів.

З огляду на викладене, позивачка ОСОБА_1 просила суд:

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі, яка звужує проїзд до цієї земельної ділянки;

- визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га;

- зобов`язати Підпечерівську сільську раду та ОСОБА_3 привести проїзд, що веде до земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності у відповідність державним будівельним нормам (далі - ДБН), а саме встановити проїзд шириною не менше 3,5 м.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 08 квітня 2021 року первісного відповідача у справі Підпечерівську сільську раду Тисменицького району Івано-Франківської області замінено на належного відповідача - Івано-Франківську міську раду.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 21 вересня 2021 року до справи залучено правонаступника померлого відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 привести проїзд, що веде до земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, кадастровий номер 265884301:04:003:0010, у відповідність державним будівельним нормам, а саме, встановити проїзд шириною не менше 3,5 м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивачки про зобов`язання ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_3 , привести проїзд, що веде до її земельної ділянки, у відповідність до вимог ДБН та встановити проїзд шириною не менше 3,5 м, є обґрунтованими, оскільки у найвужчому місці ширина спірного проїзду, який є землею комунальної власності становить 2,67 м, що не відповідає державним будівельним нормам і стандартам та створює перешкоди позивачці у користуванні її власністю, шляхом обмеження доступу єдиного нормального під`їзду до будинку.

Водночас відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі, а також про визнання недійсним державного акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необґрунтованість.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 , 04 вересня 2024 року ОСОБА_2 подала до Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу .

Водночас рішення суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 оскаржено не було.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 привести проїзд, що веде до земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, кадастровий номер 265884301:04:003:0010, у відповідність державним будівельним нормам, та встановити проїзд шириною не менше 3,5 м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 960,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 привести проїзд, що веде до земельної ділянки позивачки, у відповідність державним будівельним нормам, та встановити проїзд шириною не менше 3,5 м, та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не надано і матеріали справи не містять доказів того, що фактичні площа, конфігурація і розмір належної стороні відповідача земельної ділянки суперечать даним його правовстановлюючих документів та кадастрового плану; а також, що земельна ділянка, якою фактично користується сторона відповідача, не є тією, яка передана йому у власність, та що ним захоплено землі загального користування - проїзд.

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що розмір земельної ділянки відповідача не збільшився за рахунок (вздовж усього) проїзду між його та позивачки земельними ділянками, а зміст додатку № 3, висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17-22 свідчить про те, що ОСОБА_3 побудував паркан на своїй земельній ділянці, і на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, не заступив.

Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка не довела, що сторона відповідача порушує її право на користування проїздом загального користування, який веде до її земельної ділянки, і таке право підлягає захисту.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У грудні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 444/3548/13-ц та у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що полягає у неналежному дослідженні доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що приватизація земельної ділянки померлим ОСОБА_3 відбулась задовго до захоплення ним частини спірного проїзду, а також на те, що заявниця не є суміжним землекористувачем, а лише межує з торця із земельною ділянкою померлого ОСОБА_3 ;

- не врахували, що в наслідок незаконного монтажу огорожі на заїзді, померлим ОСОБА_3 було незаконно збільшено площу його земельної ділянки, тобто самовільно захоплено частину земельної ділянки, яка належить до земель комунальної власності та не підлягає приватизації;

- проігнорували, що оскільки перешкоди у користуванні земельною ділянкою заявниці виникли внаслідок облаштування ОСОБА_3 огорожі не на межі цієї земельної ділянки, а на заїзді на земельну ділянку, яка їй належить, то для усунення таких перешкод необхідним є демонтаж незаконно встановленої огорожі;

- безпідставно відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га;

- не надали належну оцінку всім доводам і аргументам заявниці.

Також у касаційній скарзі заявниця вказала на те, що суд апеляційної інстанції:

- розглянув справу поверхнево та безпідставно поновив правонаступниці ОСОБА_3 - ОСОБА_2 строки на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції;

- не надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема кольоровим фотографіям, показам свідків, а також висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17-22; тощо.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклала клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги, посилаючись на те, що вона є онкохворою, перенесла хірургічне втручання та проходить лікування.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходило.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Оскільки рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі, яка звужує проїзд до цієї земельної ділянки, а також про визнання недійсним державного акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га, не було предметом перегляду апеляційним судом, то в силу пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України таке судове рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається і Верховним Судом.

Отже, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року переглядаються Верховним Судом лише в частині вирішення судами позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачів привести проїзд, що веде до земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності у відповідність ДБН, а саме встановити проїзд шириною не менше 3,5 м.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору у розмірі 3 840,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2025 року (після усунення заявницею недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області матеріали справи № 352/184/17; надано відповідачу строк для подання відзиву.

У січні 2025 року матеріали справи № 352/184/17 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0659 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Державного акта про право на земельну ділянку від 16 липня 2009 року.

На підставі рішення Підпечерівської сільської ради від 24 травня 2005 року ОСОБА_1 безоплатно передано у власність земельну ділянку площею 0,23 га, в тому числі 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,15 га для ведення особистого селянського господарства біля будинку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до топографічної зйомки земельної ділянки від 11 січня 2008 року заїзд до земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється дорогою, шириною 3,84 м біля подвір`я позивачки та 3,5 м з протилежного боку.

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0200, площею 0, 0949, за адресою: АДРЕСА_2 , державну реєстрацію земельної ділянки здійснив відділ Держземагенства у Тисменицькому районі. Право власності зареєстровано 26 травня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності від 05 червня 2014 року.

Рішенням Підпечерівської сільської ради від 16 жовтня 2009 року ОСОБА_3 надано дозвіл на складання технічної документації землеустрою з виготовлення документів та встановлення меж, необхідних для уточнення площ з метою передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 та земельних ділянок загальною площею 0,56 га для ведення особистого селянського господарства згідно погосподарської книги: діл. НОМЕР_3 в урочищі «Зарудка», площею 0,08 га; діл. № НОМЕР_1 в урочищі «Зарудка», площею 0,16 га; діл. № НОМЕР_2 в урочищі «Зарудка», площею 0,02 га; Діл. № 4 в урочищі «Світолоза», площею 0,30 га.

Рішенням Підпечерівської сільської ради від 14 листопада 2013 року надано дозвіл ОСОБА_3 на складання технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у власність - для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0949 га на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2017 року у цій справі призначено земельно - технічну експертизу, на вирішення якої поставити такі питання:

1) яка фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 , що знаходиться на АДРЕСА_1 , земельної ділянки ОСОБА_3 , що знаходиться на АДРЕСА_2 та чи відповідає ця площа правовстановлюючим документам, а саме: державним актам, рішенням Підпечерівської сільської ради, будівельному паспорту, іншим документам?

- чи є зведена ОСОБА_3 огорожа на межі проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 першою, чи раніше існувала інша огорожа? У випадку наявності кількох огорож, яка площа земельної ділянки ОСОБА_3 по кожній з огорож?

2) яка ширина проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 , що знаходиться на АДРЕСА_1 , згідно з Генеральним планом с. Підпечери, згідно з правовстановлюючою документацією ОСОБА_1 .? Яка фактична ширина цього проїзду з урахуванням зведеної ОСОБА_3 огорожі?

3) чи відповідає фактична ширина проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 державним будівельним нормам, вимогам санітарно-гігієнічних, пожежних, інших стандартів та правил? У випадку невідповідності ширини проїзду державним стандартам, нормам, правилам, які є способи приведення проїзду у відповідність вимогам цих правил?

Проведення експертизи доручено експерту Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Експерта попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України (далі - КК України) за завідомо неправдивий висновок та за відмову від виконання покладеного на неї обов`язку.

Відповідно до висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17/22, виготовленого за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цій справі, експертом проведено зйомку на місцевості досліджуваних земельних ділянок за кадастровими номерами та частини під`їзної дороги до домоволодіння АДРЕСА_1 . На додатках № 1 та № 2 зображено конфігурацію, площу та лінійні проміри поворотних точок меж земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно.

Щодо першого питання експертизи експерт зазначив, що станом на день дослідження площа ділянки ОСОБА_1 становить - 0,0677 га, фактична площа земельної ділянки ОСОБА_3 - 0,0939 га. Конфігурація та площа земельної ділянки ОСОБА_1 державному акта на право власності на земельну ділянку не відповідає.

Щодо другого питання експертизи експерт надав висновок про те що, станом на день дослідження земельних ділянок та проїзду зі сторони земельної ділянки ОСОБА_3 наявна одна огорожа. Оскільки, координати поворотних точок меж земельної ділянки ОСОБА_3 не відповідають координатам точок, визначених експертом, то висновок зроблений позивачкою на підставі візуальних обстежень та з фотографій, наявних в матеріалах справи є припущенням і не свідчить про встановлення дійсного факту про зведення ОСОБА_3 огорожі в сторону проїзду. З огляду на Додаток № 4 до висновку із невідповідності меж земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 правовстановлюючим документам, земельна ділянка ОСОБА_3 відносно земельної ділянки ОСОБА_1 , більш розвернута та зміщена в сторону проїзної частини. Встановити точність зміщення огорожі ОСОБА_3 в сторону проїзду можливо після дослідження на відповідність забудови земельної ділянки, яка розміщена за проїзною частиною з північної сторони від земельної ділянки ОСОБА_3 , адже ширина проїзду вказана на генплані і становить - 4,0 м, однак ця земельна ділянка не є предметом дослідження, і станом на день дослідження вказати точність зміщення огорожі ОСОБА_3 в сторону проїзду не вбачається за можливе.

Щодо третього питання експертизи експертом вказано, що на Генерального плані з північної сторони земельної ділянки ОСОБА_3 нанесено ширину проїзду, яка становить - 4.0 м. З південної сторони його земельної ділянки ширину проїзду не нанесено. Однак, з огляду на генеральний план забудови земельної ділянки ОСОБА_3 станом на 1981 року відповідно до п.9.55* СНиП II-60-75** ширина проїзду повинна була становити 3,5 м, тому ширина із південної сторони земельної ділянки ОСОБА_3 забудови (1981 р.) становить - не менше 3,5 м.

Щодо четвертого питання експертизи експертом зазначено, що на додатку № 3 відображено конфігурацію та лінійні проміри ширини проїзної дороги (проїзду) до домоволодіння АДРЕСА_1 проїзду до домоволодіння не відповідає таблиці 4 СНиП ІІ-К.3-62, пункту 9.55* СНиП ІІ-60-75**, таблиці 9 СНиП 2.07.01-89, таблиці 6.5 ДБН Б.2.4-1-94 та пункту 3.22 ДБН 360-92**. Також експерт зазначив, що способом приведення проїзду у відповідність вимогам державних будівельних стандартів, норм і правил є демонтування огорожі зі змішенням до відповідної ширини проїзду - 3,5 м.

Крім того, у висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17/22 експертом розглянуто і п`яте питання, а саме: визначити і відобразити на плані чи відповідають фактичні межі земельної ділянки, кордонів, позначених в правовстановлюючих документах, та у випадку розбіжностей визначити площу невідповідностей?

Щодо цього питання експертом зазначено, що фактичні межі досліджуваних земельних ділянок, кордонів, позначених в правовстановлюючих документах не відповідають. На Додатку №4 на плані земельних ділянок відображено межі ділянок згідно правовстановлюючих документів та фактичні межі в натурі (на місцевості). Площа невідповідності правовстановлюючим документам ОСОБА_1 становить - 133,00 кв. м, площа невідповідності ОСОБА_3 становить - 322,00 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Його правонаступником є дружина - ОСОБА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2023 року призначено у справі додаткову судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання:

1) Чи звужує зведена (збудована) ОСОБА_3 нова огорожа за адресою АДРЕСА_1 , шляхом заливання фундаменту по довжині 25 м, шириною близько 30 см, під`їзну дорогу до 2 м 80 см та чи підлягає залитий фундамент по довжині 25 м, шириною близько 30 см та споруджені із шлакоблоку стовпчики та металеві стержні демонтажу?

2) Зазначити, які необхідно вчинити дії для відновлення ширини проїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 у відповідності до державних будівельних норм, санітарно-гігієнічних, пожежних вимог, інших стандартів та правил, встановивши ширину проїзду по всій довжині в розмірі від 3,5 м до 4 м?

3) У випадку невідповідності ширини проїзду державним стандартам, нормам, правилам, зазначити, які ще є способи приведення проїзду у відповідність вимогам цим правил.

Проведення експертизи доручено судовим експертам Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції. Експерта попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову від виконання покладеного на неї обов`язку. Витрати з проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надати експерту, на його вимогу, правовстановлюючі документи та доступ до земельної ділянки. На час проведення експертизи провадження в справі зупинено.

15 березня 2024 року ОСОБА_1 подала до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області заяву про скасування ухвали суду від 10 жовтня 2023 року про призначення додаткової експертизи у цій справі, оскільки вона не в змозі оплатити вартість цієї експертизи.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 березня 2024 року поновлено провадження у справі.

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм для користування.

Відповідно до статті 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно зі статтею 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про дорожній рух» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) автомобільна дорога, вулиця являє собою частину території, в тому числі в населеному пункті, призначену для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розміщеними на ній спорудами. Автомобільні дороги, вулиці поділяються на: загального користування, відомчі та приватні. Автомобільні (позаміські) дороги загального користування поділяються на дороги державного та місцевого значення. Автомобільні дороги державного значення поділяються на магістральні та інші. У містах вулиці та дороги поділяються на магістральні вулиці та дороги, дороги та вулиці місцевого значення. Порядок користування автомобільними дорогами визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3.25* пункту 3.8 ДБН 360-92**, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Згідно з пунктом 1 додатку 3.1 ДБН 360-92**, протипожежна відстань між житловими будинками не може бути менше 6 метрів.

Відповідно до пункту 2 додатку 3.1 ДБН 360-92** при проектуванні проїздів і пішохідних шляхів необхідно забезпечувати можливість проїзду пожежних машин до житлових будинків. Ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м.

Згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачів привести проїзд, що веде до земельної ділянки позивачки, у відповідність ДБН, та встановити проїзд шириною не менше 3,5 м, та ухвалюючи у цій справі нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд,дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачкою не надано і матеріали справи не містять доказів того, що фактичні площа, конфігурація і розмір належної ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) земельної ділянки суперечать даним його правовстановлюючих документів та кадастрового плану; а також, що земельна ділянка, якою фактично користувався ОСОБА_3 , не є тією, яка передана йому власність і, що ним захоплено землі загального користування - проїзд.

Крім того, апеляційний суд правильно встановив, що розмір земельної ділянки ОСОБА_3 не збільшився за рахунок (вздовж усього) проїзду між його та позивачки земельними ділянками, а зміст додатку № 3, висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17-22 свідчить про те, що померлий ОСОБА_3 побудував паркан на своїй земельній ділянці, і на земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, не заступив.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 не довела суду, що сторона відповідача порушує її право на користування спірним проїздом загального користування, який веде до її земельної ділянки, і таке її право підлягає захисту.

Доводи касаційної скарги про те, що в наслідок незаконного монтажу огорожі на заїзді, померлим ОСОБА_3 було незаконно збільшено площу його земельної ділянки, тобто самовільно захоплено частину земельної ділянки, яка належить до земель комунальної власності та не підлягає приватизації, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду судами цієї справи та не підтверджені належними доказами..

Водночас Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати нові обставини справи та здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд безпідставно поновив правонаступниці ОСОБА_3 - ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частинами першою та шостою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час проголошення повного рішення суду суд може оголосити лише його вступну та резолютивну частини та негайно вручити копії такого рішення учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У разі проголошення у судовому засіданні скороченого (вступної та резолютивної частин) рішення суд повідомляє, коли буде складено повне рішення.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що 28 травня 2024 року Івано-Франківський міськрайонний суд Івано-Франківської області оголосив короткий текст (вступну та резолютивну частини) рішення у справі № 352/184/17 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку у частині 0,0149 га та зобов`язання вчинити дії (т. 3 а.с. 100-101).

10 червня 2024 року Івано-Франківський міськрайонний суд Івано-Франківської області виготовив повний текст вказаного судового рішення від 28 травня 2024 року у справі № 352/184/17 (т. 3 а.с. 102-111).

Згідно з відбитком штемпеля на супровідному листі, копію повного тексту такого рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області було направлено на поштові адреси всім учасникам справи, зокрема і відповідачці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3 а.с. 112).

23 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лютан З. Й. подав до Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської заяву про видачу копію рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року у цивільній справі № 352/184/17 (т. 3 а.с. 115).

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів виконання судом першої інстанції такої заяви представника відповідача.

04 вересня 2024 року ОСОБА_2 особисто звернулася до Івано-Франківського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року.

У вказаній апеляційній скарзі заявниця виклала клопотання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року, яке обґрунтувала тим, що копію повного тексту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вона отримала засобами поштового зв`язку лише 08 серпня 2024 року (т. 3 а.с. 117-123).

На підтвердження вказаних обставин заявниця надала апеляційному суду копію поштового конверта Івано-Франківського міськрайонного суду Івано-Франківської області Р-2-05.07.2024/20941 (352/184/17/35561/2024) на її адресу та скріншот із офіційного сайту АТ «Укрпошта» за трекінговим номером № 717 (т. 3 а.с. 127, 128).

.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 вересня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду задоволено, поновлено їй строк на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року. Витребувано із Івано-Франківського міського суду матеріали справи № 352/184/17 (т. 3 а.с. 132-133).

Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 отримала копію повного тексту оскаржуваного рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року лише 08 серпня 2024 року та надала на підтвердження цьому належні та достатні докази, то вона пропустила строк на апеляційне оскарження рішення з поважних причин і на підставі пункту 2 частини другої статті 354 ЦПК України такий строк їй слід поновити.

Отже, Івано-Франківський апеляційний суд у своїй ухвалі від 06 вересня 2024 року навів достатні підстави для поновлення ОСОБА_2 строків на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року у цій справі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема фотографіям, показам свідків, а також висновку експерта від 31 травня 2018 року № 1019/17-22, спростовується змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду та зводиться до переоцінки цих доказів.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди не врахували правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 444/3548/13-ц та у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці є безпідставними, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ,) рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що оскільки перешкоди у користуванні земельною ділянкою заявниці виникли внаслідок облаштування ОСОБА_3 огорожі не на межі цієї земельної ділянки, а на заїзді на земельну ділянку, яка належить заявниці, то для усунення таких перешкод необхідним є демонтаж незаконно встановленої огорожі, а також доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га, Верховний Суд відхиляє, оскільки аналіз матеріалів цієї справи свідчить про те, що оскаржуване рішення Івано-Франківського міського суду від 28 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу огорожі, яка звужує проїзд до цієї земельної ділянки, а також про визнання недійсним державного акта на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_2 , у частині 0,0149 га, не було предметом перегляду апеляційним судом, тому в силу пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України таке судове рішення суду першої інстанції в цій частині і доводи касаційної скарги, які стосуються оцінки правильності вирішення цих позовних вимог, не переглядається і Верховним Судом.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 401 ЦПК України.

Водночас Верховний Суд вважає, що оскільки оскаржуваною постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року правильно скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2024 року в цій справі частині задоволення позову ОСОБА_1 , то таке судове рішення суду першої інстанцій в цій частині не підлягає залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник