Справа № 521/1915/25
Номер провадження № 2/521/2781/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Шевчук Н.О.,

секретаря судового засідання: Жекової А.О.

за участю представників учасників, учасників справи:

від ОСОБА_1 адвокат Рева Д. С., який діє на підставі ордера;

від ОСОБА_2 адвокат Туровець О.В., який діє на підставі ордера;

від ОСОБА_3 адвокат Хрипко М.Ю., який діє на підставі ордера.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не отримано) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) про звернення стягнення на спадкове майно

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У лютому 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Рева Дмитро Сергійович звернувся через підсистему «Електронний суд» до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якому просить суд: звернути стягнення на спадкове майно ОСОБА_3 , а саме: 3/5 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в межах вимоги кредитора про повернення 6.000 (шести тисяч) доларів США, що в еквіваленті складає 250.320 (двісті п`ятдесят тисяч триста двадцять) гривень; звернути стягнення на спадкове майно ОСОБА_2 , а саме 2/5 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , в межах вимоги кредитора про повернення 9.000 (дев`яти тисяч) доларів США, що в еквіваленті складає 375.480 (триста сімдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят) гривень; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, за доводами позивача, ОСОБА_4 позичила у неї 15000 доларів США на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_4 , зобов`язалася віддати позичені грошові кошти шляхом передачі права власності на 1/5 частини придбаної квартири та 03.10.2006 року оформила заповіт, відповідно до якого заповіла позивачці 1/5 частину зазначеної квартири.

Як зазначено позивачем, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після її смерті, позивачка, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, дізналася, що заповіт, який складено на її користь скасовано новим заповітом, відповідно до якого спадщина розподілена між братами відповідачами у даній справі у співвідношенні Сергій 2/5, Олег 3/5.

Відтак, у даному разі, позивач вважає, що оскільки загальна сума боргу складає 15000 доларів США, що в еквіваленті складає 625,800 грн., згідно курсу НБУ на 03.02.2025 року 41,72 грн. за 1 долар США, то борг спадкодавця має розподілитись між відповідачами наступним чином: ОСОБА_5 6.000 доларів США, що в еквіваленті складає 250320 грн., ОСОБА_6 9.000 доларів США, що в еквіваленті складає 375480 грн.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.

14.03.2025 року ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси у справі №521/1915/25 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено дату судового засідання у підготовчому провадженні.

Законом України від 26.02.2025 року № 4273-IX внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів, відповідно до якого, зокрема, змінено найменування Малиновського районного суду м. Одеси на Хаджибейський районний суд міста Одеси.

24.06.2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси від представника відповідача 2 ОСОБА_3 адвоката Хрипка Максима Юрійовича, надійшов відзив на позовну заяву (вх. №41558), у якому відповідач 2 просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно відмовити у повному обсязі. Відзив судом долучено до матеріалів цивільної справи.

Зокрема, за доводами відзиву, представник відповідача 2, посилаючись на зазначені позивачем у позовній заяві обставини, вказав, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не потребують задоволення, оскільки надана позивачем розписка не доводить ані факту отримання грошових коштів померлою, ані наявність зобов`язальних відносин між сторонами. Тобто, як вважає представник відповідача 2, між сторонами на момент укладення розписки були відсутніми правовідносини, притаманні договору позики, також і з огляду на те, що за текстом розписки позивачка зобов`язувалася не претендувати на відшкодування.

Разом з тим, відповідач 2 зауважив, що нині померла ОСОБА_4 придбала квартиру у АДРЕСА_4 01.03.2006 року за 7285 грн., що вбачається із договору купівлі продажу, відтак, на його переконання, потреби у позичанні грошей у розмірі 15000 доларів США на купівлю квартири у померлої не було.

Також, як зазначено відповідачем 2, він не був обізнаний ані щодо заповіту на 1/5 квартири, ані щодо взагалі існування будь-якої розписки, яка по суті підтверджує її укладення в період перебування позивачки з відповідачем -1 у шлюбі.

Відтак, на переконання відповідача 2, позивачем належними доказами не доведено обґрунтованість позовних вимог.

Від відповідача 1 відзиву до суду не надійшло, що відповідно до вимог ЦПК України не є перешкодою для розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Хаджибейського районного суду суду міста Одеси від 10.11.2025 року підготовче провадження у справі №521/1915/25 було закрите, призначено справу до судового розгляду по суті позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених письмово, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні усно заперечував щодо позовних вимог з мотивів, викладених ним у відзиві на позов. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Представник відповідача 1 усно заперечував щодо позовних вимог з мотивів недоведеності позивачем як факту укладення ОСОБА_4 розписки та отримання нею грошових коштів, так і факту необхідності отримання нині померлою матір`ю відповідачів у даній справі взагалі будь-яких коштів.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, заслухавши позиції учасників справи, які з`явилися до судового засідання, суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно не потребують задоволення, враховуючи таке.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Відповідно до наявної у матеріалах справи розписки, надрукованої за допомогою комп`ютерної техніки, від 05 вересня 2006 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , взяла в борг у ОСОБА_7 на придбання вищевказаної квартири 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що відповідає 1/5 реальній вартості квартири, зобов`язалася віддати ці гроші, шляхом заповідання на право власності 1/5 частини квартири, по взаємній домовленості, раніше ОСОБА_8 зобов`язується не претендувати на відшкодування, що підтверджується розпискою. Мається дата розписки: 05.09.2006; підпис ____ «Воробйова Р.Г.».

Переклад з російської на українську мову здійснено Міжнародним бюро перекладів «textera» 03.02.2025 року, що підтверджується відповідним штампом на зворотному боці розписки.

Відповідно до заповіту від 03 жовтня 2006 року, посвідченого Беззубою H.A., Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3629, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: 1/5 (одну п`яту) частину належної їй квартири під АДРЕСА_5 заповідає ОСОБА_7 ; 4/5 (чотири п`ятих) частини належної їй квартири під АДРЕСА_6 заповідає ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт було зареєстровано в Спадковому реєстрі, про що свідчить наявний у матеріалах справи Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 03.10.2006 року.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи 521/9424/21 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09 грудня 2020 року.

Листом від 24 березня 2021 року за вихідним №864с/02-14 державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Тинкул О.В. повідомила ОСОБА_1 про отримання її заяви про прийняття спадщини за заповітом та вказала, що згідно матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 залишила інший заповіт, складений не на її користь, який скасовує заповіт, посвідчений Беззубою Н.А., Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 03 жовтня 2006 року за реєстровим №3629.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №11-117, ОСОБА_9 , державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого Калінюк Г.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 912, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 - на 3/5 частки у спадщині, син ОСОБА_3 - на 2/5 частки у спадщині; спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 50,7 кв.м, в тому числі житловою площею 34,5 кв.м; свідоцтво про право на спадщину на 3/5 (три п`ятих) частки квартири видано ОСОБА_2 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 11-118, ОСОБА_9 , державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого Калінюк Г.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 912, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 - на 3/5 частки у спадщині, син ОСОБА_3 - на 2/5 частки у спадщині; спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 50,7 кв.м., в тому числі житловою площею 34,5 кв.м, свідоцтво про право на спадщину на 2/5 (дві п`ятих) частки квартири видано ОСОБА_3 .

31.05.2021 року ОСОБА_1 направила Вимогу кредитора до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України до державного нотаріуса Тинкул Олесі Вікторівни, яка зареєстрована в спадковій справі 658с/2020.

Відповідно до листа від 24.06.2021 року за вихідним № 1927с/02-14 державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Тинкул О.В. повідомила ОСОБА_1 про отримання 31.05.2021 року її вимоги кредитора та доведення змісту цієї вимоги до відома спадкоємців.

13.06.2021 року ОСОБА_1 скерувала на адресу ОСОБА_2 пропозицію щодо досудового врегулювання спору, відповідно до якої повідомила ОСОБА_2 про те, що його мати позичила в неї гроші у розмірі 15000 доларів США на купівлю квартири, які не повернула. Відтак, позивачка запропоновала відповідачу -1 передати їй у власність 1/5 частини квартири.

Також, з договору купівлі продажу квартири від 01.03.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Колодяжною А.В., вбачається, що між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_5 .

За вимогами п. 3 вказаного договору, її продаж вчинено за 7285 грн., які продавці отримали від покупця повністю до підписання цього договору.

На підтвердження здійснених між сторонами договору правовідносин, приватним нотаріусом було сформовано Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів 01.03.2006 року.

В електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване право власності ОСОБА_4 07.03.2006 року.

Інших належних та допустимих письмових доказів стосовно наявних між сторонами спірних правовідносин матеріали цивільної справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для звернення стягнення на спадкове майно у визначеним позивачкою способі.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права під час вирішення справи по суті позовних вимог.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України) та не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора (постанова Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 676/1958/16-ц).

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання у спадщину жодного майна у особи відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора спадкодавця.

Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом ст. 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У постанові Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі №175/998/16-ц суд касаційної інстанції вказав, що вказані вище положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника.

Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали (постанови Верховного Суду від 27.10.2021 року в справі № 552/4892/19, від 09.11.2022 року в справі № 295/15702/20, від 27.02.2023 року в справі № 572/1497/22).

Так, у даній справі, позивачка, посилаючись на те, що матір відповідачів у справі ОСОБА_4 , за життя, 05.09.2006 року позичила в неї кошти на купівлю квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 у розмірі 15000 доларів США, зобов`язалася віддати борг шляхом складення заповіту на ім`я позивачки на 1/5 частини квартири.

Як зазначено позивачкою, ОСОБА_4 виконала обіцянку та заповіла позивачці 1/5 частини квартири, про що було складено заповіт, який, в подальшому, скасувала, виклавши своє воєвиявлення на рахунок нерухомого майна в іншому заповіті на користь власних синів відповідачів у даній справі.

У 2020 році ОСОБА_4 померла та позивачка звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зрозуміла, що не є особою з кола спадкоємців, відтак вважає, що у даному разі в порядку вимог ст. 1282 ЦК України наявні підстави для звернення стягнення на спадкове майно, яке отримали спадкоємці в межах суми боргу спадкодавця 15000 доларів США, враховуючи частки кожного частці отриманої спадщини.

Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Верховний Суд у постанова від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16 від 22.11.2023 року в справі № 296/10420/21 звертав увагу, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України.

Отже, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна, дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, за умови доведеності та обґрунтованості вимог кредитора.

Так, в судовому засіданні, та за доводами позову судом встановлено, що позивачка визначилася з метою позову, яка висловлена саме тим чином, що позивачка за рахунок відповідачів має намір задовольнити вимоги як кредитора, а саме звернути стягнення на спадкове майно, а саме, в межах боргу позичальниці 15000 доларів США.

Щодо строку пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явлення свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлені ст.1281 ЦК України строки є строками, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Наявність встановлених законом строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців забезпечує юридичну визначеність та стабільність цивільного обороту.

Встановлення темпоральних обмежень як для подання заяви про прийняття чи відмову від спадщини, так і для пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника збалансовує інтереси учасників спадкових відносин та унеможливлює продовження стану невизначеності у цивільних відносинах, які зазнають змін у зв`язку зі смертю одного з їх учасників.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення позичених коштів включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника регламентуються приписами ст. 1281 ЦК України. Тобто ст. 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується до грошових зобов`язань, а сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги і за основним, і за додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (постанова від 17.04.2018 року

у справі № 522/407/15-ц, від 13.03.2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 01.04.2020 року у справі № 520/13067/17, від 03.11.2020 року у справі № 916/617/17).

Так, у даній справі судом встановлено, що позивачка 24.03.2021 року звернулася до Державного нотаріуса О.В. Тинкул із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом та якій у прийнятті такої заяви було відмовлено, оскільки заповіт, складений померлою на ім`я позивачки було скасовано. Тобто, позивачка заявила про факт обізнаності її про смерть ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В подальшому, 31.05.2021 року позивачка звернулася до Державного нотаріуса з вимогою кредитора до спадкоємців в порядку ст. 1281 ЦК України, за якою вимагала задовольнити її вимоги про повернення 15000 доларів США, що в еквіваленті складає 415800 грн.

Суд зазначає, що єдиним належним способом задоволення вимог кредитора є виконання спадкоємцями, які не є боржниками за основним зобов`язанням, обов`язку задовольнити вимоги кредитора відповідно до ч. 1-2 ст. 1282 ЦК України, або в спосіб, передбачений в абзаці 2 ч. 2 цієї статті, - звернення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі, здійснене судом за позовом кредитора.

Застереження щодо можливості задоволення вимог кредиторів спадкодавця в інший спосіб ЦК України не містить.

При цьому, для правильного вирішення справи, судом першочергово має бути встановлено, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до його спадкоємців у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, тобто чи дотримався кредитор визначеного спеціальною нормою закону обов`язкової передумови для задоволення його вимог.

Згідно із пп. 2.1 п. 2 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, зокрема, претензії кредиторів.

За змістом наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, подана кредитором претензія є однією з підстав заведення нотаріусом спадкової справи. Кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені особи спадкоємців взагалі.

Відповідно до п. 3.11.17 розд. 3 «Правила вчинення окремих видів нотаріальних дій» Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року № 142/5/310, консул за місцем відкриття спадщини в строк, установлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, консул повідомляє спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Отже, кредитор у матеріальних відносинах може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України в один із таких способів: безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульські установи). Подібний за змістом висновок неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25.04.2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 30.11.2022 року у справі № 171/2639/18, від 15.03.2023 року у справі № 394/893/20, від 10.01.2024 року у справі № 308/10527/21, від 03.04.2024 року у справі № 725/1751/22.

Таким чином, оскільки вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд, суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, виснує, що позивачкою було пред`явлено вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину у строк, встановлений ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК України, шляхом скерування відповідної вимоги нотаріусу.

Щодо кола спадкоємців, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Так, у даній справі судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №11-117, ОСОБА_9 , державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого Калінюк Г.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 912, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 - на 3/5 частки у спадщині, син ОСОБА_3 - на 2/5 частки у спадщині; спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 50,7 кв.м, в тому числі житловою площею 34,5 кв.м; свідоцтво про право на спадщину на 3/5 (три п`ятих) частки квартири видано ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 11-118, ОСОБА_9 , державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого Калінюк Г.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 912, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 - на 3/5 частки у спадщині, син ОСОБА_3 - на 2/5 частки у спадщині; спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з: квартири під АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 50,7 кв.м., в тому числі житловою площею 34,5 кв.м, свідоцтво про право на спадщину на 2/5 (дві п`ятих) частки квартири видано ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , яким є відповідачі у справі: ОСОБА_2 , який отримав 3/5 частки спадщини, ОСОБА_3 , який отримав 2/5 частки спадщини, а розміром вимоги кредитора, на її переконання, є 15000 доларів США.

У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №615/473/20 зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2020 року у справі №496/4363/15-ц вказано, що: «встановивши відповідно до положень ст. 1282 ЦК України наявність порушеного права (наявність непогашеної заборгованості) та факт прийняття спадщини після смерті позичальника його дочкою, наявність спадкового майна, суд відмовив у позові з огляду на відсутність в прохальній частині позову переліку спадкового майна. У той же час, суд не врахував, що принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у ст. 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Таким чином, у аналогічних справах до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна (постанови Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 26.10.2022 року у справі № 336/437/21, від 20.03.2024 року у справі № 128/839/19).

Щодо доведеності позивачем розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, суд зазначає таке.

Так, у даній справі позивачем кваліфіковано правовідносини із ОСОБА_4 як договір позики, за яким вона передала останній в борг грошові кошти у розмірі 15000 доларів США, та оскільки ОСОБА_4 померла не віддавши борг, позивачка звернулася до суду з вимогою до спадкоємців про звернення стягнення на майно спадкоємців в межах вимоги кредитора до спадкодавця.

Відтак, ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини.

На підтвердження своєї правової позиції позивачем суду надано розписку, надруковану за допомогою комп`ютерної техніки, від 05 вересня 2006 року, за якою вказано, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , взяла в борг у ОСОБА_7 на придбання вищевказаної квартири 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, що відповідає 1/5 реальній вартості квартири, зобов`язалася віддати ці гроші, шляхом заповідання на право власності 1/5 частини квартири, по взаємній домовленості, раніше ОСОБА_8 зобов`язується не претендувати на відшкодування, що підтверджується розпискою. Мається дата розписки: 05.09.2006; підпис ____ «Воробйова Р.Г.».

Переклад з російської на українську мову здійснено Міжнародним бюро перекладів «textera» 03.02.2025 року, що підтверджується відповідним штампом на зворотньому боці розписки.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є вираження сторонами правочину їхнього волевиявлення у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі № 204/8017/17).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

В той же час, за умовами ст. 1233 ЦК України, заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт особисто здійснюється фізичною особою з повною цивільною дієздатністю. Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла 18 років та здатна своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Також повну цивільну дієздатність набуває особа в разі реєстрації шлюбу до досягнення повноліття, особа, яка досягла 16 років і працює за трудовим договором, неповнолітня особа, яка записана батьком або матір`ю дитини, особа, яка досягла 16 років і отримала свідоцтво про право на заняття підприємницькою діяльністю. Заповіт є правочином і безпосередньо пов`язаний з особою заповідача, повинен бути здійснений ним особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Тобто, заповітом є односторонній, безоплатний правочин, покликаний на розпорядження заповідача відносно його майна, майнових прав та обов`язків. Ці розпорядження можуть бути зроблені заповідачем у будь який час. Заповідач самостійно визначає обсяг того, що передається у спадок, він може охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті, які можуть йому належати в майбутньому, заповідати все майно або його частину. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Заповіт складається у письмовій формі та має бути особисто підписаний заповідачем, посвідчений нотаріусом. Однак, право на заповідане майно виникає у особи, на яку складено заповіт, лише у разі смерті заповідача.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач також може позбавити права на спадкування будь кого із спадкоємців без зазначення на це причин (ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як зазначено Верховним Судом, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, а тому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Разом з тим, аналізуючи наявну у матеріалах справи розписку від 05.09.2006 року, суд вважає, що текст останньої не містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми (15000 доларів США) на користь позивача, а містить зобов`язання ОСОБА_4 віддати гроші шляхом складення заповіту на право власності на 1/5 частки квартири. При цьому, розписка містить інші необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (05.09.2006 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (15 000,00 доларів США).

Таким чином, судом встановлено, що надана ОСОБА_4 . ОСОБА_1 розписка в собі містить ознаки і договору позики (дата отримання позики, розмір позики) та одностороннього правочину заповіту (повернення позичених коштів шляхом укладення заповіту) одночасно, що саме по собі є недопустимим, суперечливим, таким, що не врегульовано чинним цивільним законодавством, оскільки фактично розписка була надана позивачу ОСОБА_4 не з метою в подальшому повернути борг у вигляді грошей у такому самому розмірі, а з метою отримання позивачкою права власності на частку квартири після смерті ОСОБА_4 .

Суд зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Відтак, враховуючи те, що з розписки від 05.09.2006 року не вбачається зобов`язання ОСОБА_4 повернути суму коштів, взяту в позивачки в борг, наявні підстави вважати, що зобов`язання щодо повернення такої ж самої взятої у борг суми коштів у ОСОБА_4 не виникло, оскільки у даному разі, волевиявлення останньої щодо повернення боргу було викладене в порядку заповідального, що по своїй суті не є застосовним, фактично є нікчемним, оскільки порушує вимоги ч. 1 ст. 27 ЦК України порядок неможливості обмеження фізичної особи мати не заборонені Законом цивільні права та обов`язки, тобто встановлений Законом порядок посвідчення такого волевиявлення, як заповіт на розпорядження майном після смерті заповідача (ч. 2 ст. 1257 ЦК України, яка визначає, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним).

Нікчемний правочин, за своєю суттю, є таким, що порушує встановлений Законом порядок, оскільки його недійсність прямо визначена законом і він автоматично не створює правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається, визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу Закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Отже, аналізована у справі боргова розписка є в цілому нікчемним договором, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання

Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з огляду на що, у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 321, 328, 392 ЦК України, ст. 12, 13, 259, 263-268, 273 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не отримано) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) про звернення стягнення на спадкове майно залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частину рішення складено та проголошено в судовому засіданні 01.12.2025 року.

Повний текст рішення суду складено та підписано 01.12.2025 року.

Повні відомості про учасників справи згідно із п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не отримано);

Відповідачі: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) ;

ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ).

Суддя: Н.О. Шевчук