ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 215/1484/20

провадження № 61-15868св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року, від 09 лютого 2024 року, заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року у складі судді Коноваленко М. І., ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року в складі колегії суддів: Корчистої О. І., Агєєва О. В., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що вона подала скаргу від 12 грудня 2016 року на ім`я начальника Тернівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, яка не була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про державну службу». За захистом своїх прав вона звернулася в суд, який визнав протиправною бездіяльність Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо нерозгляду її скарги від 12 грудня 2016 року.

Протиправними діями відповідача її здоров`ю завдано шкоду, її життя було перенасичене негативними емоціями та психічними переживаннями. Незаконні дії відповідача завдали їй моральну шкоду, що полягала у переживаннях, пов`язаних з невиконанням рішення суду у передбачені законодавством строки. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача позивачка зазнала моральних страждань, була вимушена змінити свої звички та спосіб життя. Вона до цього часу не отримала від відповідача рішення, постанови, тобто правових актів за її скаргою від 12 грудня 2016 року.

Просила суд стягнути за рахунок державного бюджету на її користь в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди, спричиненої неналежним функціонуванням системи органів державної влади, 1 300 000,00 грн.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року у задоволенні клопотань ОСОБА_1 вх. № 4824, № 4825, № 4826, № 4827 та № 5366 у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що 06 квітня 2023 року та 17 квітня 2023 року ОСОБА_1 надіслала на адресу суду клопотання вх. № 4824, № 4825, № 4826, № 4827 та № 5366, в яких вказується про необхідність суду постановити ухвалу, якою встановити факт правопорушення, встановленого постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17, та факт заподіяння позивачу страждань, вважати достатнім доказом спричинення шкоди немайнового характеру, та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, у зв`язку з відмовою вирішувати питання місцевого значення у сфері управління, у тому числі і делегованих повноважень, що призвело до порушення суб`єктивних прав позивача. Однак в клопотанні вказуються вимоги щодо процесуальних питань, пов`язаних з доведеністю обставин, на які посилається кожна сторона, які встановлюються судом в ході судового розгляду, та яким надається в подальшому оцінка суду безпосереднього при ухваленні кінцевого рішення, тому в задоволенні клопотання позивача щодо визнання зазначених в клопотаннях обставин слід відмовити.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року у задоволенні клопотань ОСОБА_1 вх. № 10061 та № 14000 у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що 05 липня 2023 року та 19 вересня 2023 року ОСОБА_1 надіслано на адресу суду клопотання вх. № 10061 та № 14000, в яких вказується про необхідність суду постановити ухвалу, якою встановити факт заподіяння страждань на підставі постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17, та вважати доведеною протиправну діяльність відповідача, якою позивачу спричинено майнову та моральну шкоду. В клопотанні вказуються вимоги щодо процесуальних питань, пов`язаних з доведеністю обставин, на які посилається кожна сторона, які встановлюються судом в ході судового розгляду, та яким надається в подальшому оцінка суду безпосереднього при ухваленні кінцевого рішення, тому в задоволенні клопотання позивача щодо визнання зазначених в клопотаннях обставин слід відмовити.

Заочним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17 визнано протиправною бездіяльність Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, яка виразилась у неналежному розгляді скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2016 року по суті звернення. Однак вказана обставина не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

Позивач належних та допустимих доказів спричинення їй моральної шкоди, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між, як вважає позивач, завданою їй моральною шкодою та допущеною з боку відповідача бездіяльністю, яка це спричинила, суду не надала. Крім того, позивачем не зазначено у чому саме полягає моральна шкода, а також не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині апеляційного оскарження ухвал Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року та від 09 лютого 2024 року повернуто особі, що її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що подана апеляційна скарга позивачки в частині апеляційного оскарження ухвал Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року та від 09 лютого 2024 року про відмову у задоволенні клопотань, які містяться на а. с. 135, 137, 138, 139, 140, 181, 182, щодо вимог про констатацію фактів, обставин та підстав, доведеність яких встановлюється під час судового розгляду справи та надається оцінка в подальшому при ухваленні рішення судом за наслідками розгляду справи по суті. Перелік ухвал, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, встановлений у частині першій статті 353 ЦПК України та до цього переліку не включено ухвалу про відмову у задоволенні клопотань щодо вимог про констатацію фактів, обставин та підстав, доведеність яких встановлюється під час судового розгляду справи.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і, відповідно, заподіяння моральної шкоди чи шкоди здоров`ю, розмір якої ніяк не обґрунтований. Аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 215/4618/22.

Аргументи учасників справи

25 листопада 2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду і визначити її як типову справу; скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду, а також ухвали суду першої інстанції від 17 квітня 2023 року, 09 лютого 2024 року, ухвалу апеляційного суду від 15 квітня 2024 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що факт незаконної бездіяльності відповідача підтверджений рішенням суду в порядку адміністративного судочинства і не підлягає доведенню. Таким рішенням є рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17, яке є деліктом правопорушення, за яке настає сплата компенсації за спричинення моральної шкоди, що є достатнім доказом спричинення шкоди немайнового характеру і цей факт має причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправною бездіяльністю. Суди помилково керувалися загальними правилами про відшкодування моральної шкоди, не врахувавши преюдиційне рішення, яким встановлено доведеність її страждань, страхи, приниження, тривалу невизначеність.

В апеляційній скарзі вона звертала увагу на указане, однак суд не продовжив строк для подання відповіді на відзив після розгляду клопотання щодо встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Суд не задовольнив позов при згоді відповідача з позовом, оскільки ним не поданий відзив на нього і на скаргу, не розглядав заперечення від 11 травня 2023 року.

Такими діями порушено її право на виконання рішень суду, гарантованого статтею 124 Конституції України, як і дотримання конституційних принципів, викладених у статях 3, 22, 56, 68 Конституції України.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження ухвал суду першої інстанції від 17 квітня 2023 року, 09 лютого 2024 року та ухвали апеляційного суду від 15 квітня 2024 року

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, у частині першій статті 353 ЦПК України визначений вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже неодноразово звертала увага на те, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом з рішенням суду (див., зокрема постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 1909/3089/2012 (провадження № 61-11723сво20), від 01 листопада 2021 року у справі № 2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21)).

У справі, що переглядається:

при постановленні оскаржених ухвал суд першої інстанції правильно вважав відсутніми підстави для задоволення клопотань позивача, в яких вона просила постановити ухвалу, якою встановити факт правопорушення, встановленого постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17, та факт заподіяння позивачу моральних страждань, вважати його достатнім доказом спричинення шкоди немайнового характеру та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, у зв`язку з відмовою вирішувати питання місцевого значення у сфері управління, у тому числі і делегованих повноважень, що призвело до порушення суб`єктивних прав позивач, оскільки доведеність фактів, обставин та підстав позовних вимог встановлюється під час судового розгляду справи та надається оцінка при ухваленні рішення судом за наслідками розгляду справи по суті;

оскарженою ухвалою суду апеляційної інстанції повернуто апеляційну скаргуОСОБА_1 в частині апеляційного оскарження ухвал Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року та від 09 лютого 2024 року із посиланням на те, що такі ухвали про відмову у задоволенні клопотань не входять до переліку ухвал, встановленого у частині першій статті 353 ЦПК України, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду;

проте позивач оскаржила в апеляційному порядку зазначені ухвали разом із заочним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року. Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги в частині, у зв`язку з чим оскаржена ухвала апеляційного суду від 15 квітня 2024 року підлягає скасуванню.

Разом з тим, оцінка щодо стверджуваних позивачем фактів заподіяння позивачу моральних страждань, доказового значення постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17, надавалася апеляційним судом при перегляді справи по суті. Тому суд апеляційної інстанції фактично розглянув відповідні заперечення щодо оскаржених ухвал суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги позивача, у зв`язку з чим немає підстав для направлення справи на новий розгляду у зв`язку із скасуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року.

Щодо перегляду справи по суті спору

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України визначено обов`язковість судових рішень (пункт 9 статті 129 Конституції України).

У статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказував, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У статті 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21).

По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 455/1076/16-ц, вказано, що «тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості».

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, яке набрало законної сили 07 червня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2016 року, зобов`язано Державу Україну в особі начальника Тернівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Пономаренко Л. В. розглянути усі вимоги скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2016 року;

позивач вказувала, що внаслідок невиконання указаного рішення у справі № 215/73/17 їй спричинено шкоду здоров`ю та моральну шкоду, вона до цього часу не отримала від відповідача рішення за її скаргою від 12 грудня 2016 року;

суди зазначили, що обставина визнання судом протиправної бездіяльності Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, яка виразилась у неналежному розгляді скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2016 року по суті звернення, не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Позивач доказів спричинення їй моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між завданою їй моральною шкодою та допущеною з боку відповідача бездіяльністю, яка це спричинила, суду не надала, не зазначила у чому саме полягає моральна шкода, а також не обґрунтувала її розмір виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та послався на аналогічні висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 215/4618/22;

суди не врахували, що на відміну від позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 215/4618/22, підставою її позову у цій справі є не сама обставина визнання судом у справі № 215/73/17 протиправної бездіяльності Держави України, яка виразилась у неналежному розгляді органом державної виконавчої служби її скарги, а саме тривале невиконання указаного судового рішення, чим їй спричинено моральну шкоду. З огляду на сутність порушення прав особи, яке полягає у невиконанні обов`язкового судового рішення, що є однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України, невід`ємною складовою права кожного на справедливий суд, немає підстав для висновку, що невиправдане та тривале невиконання остаточного судового рішення, за що держава несе відповідальність, не спричиняє моральних страждань особи;

колегія суддів враховує, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 215/73/17 набрало законної сили 07 червня 2019 року, позивач звернулася до суду з цим позовом у березні 2020 року, заочне у цій справі ухвалене 09 лютого 2024 року. При цьому особа, яка у спірних відносинах була уповноважена представляти інтереси держави, ? Тернівський відділ державної виконавчої служби міста Кривого Рогу, будучі належним чином повідомленим судом першої інстанції про відкриття провадження у справі (а. с. 133) та про розгляд справи, жодних заяв, клопотань, відзив на позов не подав, його представник в судове засідання не з`явився, проти позовних вимог ОСОБА_1 як у суді першої, так і апеляційної інстанції, не заперечив, тобто фактично доводів позивача щодо тривалого невиконання судового рішення на її користь у справі № 215/73/17 не спростував, причини такого невиконання не пояснив.

Тому за обставин цієї справи позивач має право на грошову компенсацію моральної шкоди Державою Україною на підставі статті 23 ЦК України.

З урахуванням принципів розумності та справедливості, характеру порушення прав позивача, касаційний суд вважає, що розмір грошової компенсації моральної шкоди, яка завдана фізичній особі невиправданим та тривалим невиконанням остаточного судового рішення немайнового характеру щодо зобов`язання розглянути усі вимоги скарги ОСОБА_1 від 12 грудня 2016 року,становить 4 000 грн. При цьому колегія суддів враховує, що позивач не мотивувала вказаний нею розмір компенсації моральної шкоди у 1 300 000,00 грн, не навела інших обставини, які мають істотне значення, які б впливали на збільшення такої компенсації, порівняно з визначеною судом, відповідних доказів не надала.

За таких обставин рішення судів по суті вирішення спору підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 403 ЦПК України.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У клопотанні ОСОБА_1 не навела належного обґрунтування підстав, які б свідчили про наявність виключної проблеми та необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і колегія суддів таких підстав не вбачає. Тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені ухвали суду першої інстанції залишити без змін, а ухвалу апеляційного суду - скасувати, оскаржені судові рішення по суті вирішення спору скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи № 215/1484/20на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвали Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року та від 09 лютого 2024 року залишити без змін.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року скасувати.

Заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 рокускасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Тернівського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн грошової компенсації моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2024 року, ухвала Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

А. Ю. Зайцев

Є. В. Краснощоков