ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сібілєв Максим Андрійович, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року, яке ухвалене суддею Грубник О.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складення повного тексту рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 31 жовтня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 31.10.2024-100001739, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 9 000 грн строком на 140 днів.

Позивачем свої зобов`язання за договором виконано у повному обсязі, в свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 19 березня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 25 899,53 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 000 грн, по процентам у розмірі 11 340 грн, комісії 1 059,53 грн, по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання у розмірі 4 500 грн.

У зв`язку із вищевикладеним, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 899,53 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 31.10.2024-100001739 від 31 жовтня 2024 року у розмірі 21 399,53 грн, а саме: 9 000 грн - основний борг; 11 340 грн - проценти; 1 059,53 грн - комісія. У задоволенні позовних вимог про стягнення 4 500 грн неустойки відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» сплачену суму судового збору в розмірі 2 001,51 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сібілєв М.А., вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також допущено порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, тому просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості у розмірі 21 399,53 грн скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована відсутністю належних доказів укладення кредитного договору та отримання коштів відповідачем, відсутні докази, що саме ОСОБА_1 підписала електронну заявку: ні заяви-анкети з власноручним підписом, ні інших документів, які б однозначно ідентифікували особу позичальника.

Посилається на недоведеність належності платіжного засобу № 5355-28хх-хххх-0991 відповідачці, зазначення в договорі-оферті позивачем певного номеру картки не є достатнім доказом належності цієї картки відповідачу.

Крім того, зазначає, що відсутні належні банківські виписки про зарахування коштів відповідачці. Єдиним доказом факту видачі коштів було надано квитанцію платіжної системи, однак така квитанція не є банківською випискою з рахунку отримувача коштів, а відтак не містить інформацію про особу одержувача.

Вважає, що встановлення комісії є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались відповідачу, зважаючи на те, що відповідач заперечує укладення кредитного договору.

Також суд першої інстанції проігнорував заяву сторони відповідач про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, чим фактично позбавив відповідача можливості брати участь у розгляді справи.

Від ТОВ «Споживчий центр», в інтересах якого діє Павленко Д.О., надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №31.10.2024-100001739, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 9000,00 грн строком 140 днів (дата повернення кредиту 19.03.2025). Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Договір підписано ОСОБА_1 із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Договором також встановлена комісія, пов`язана з наданням Кредиту 20% від суми Кредиту та дорівнює 1800,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту.

На виконання умов договору відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 9000,00 грн., шляхом перерахунку на його картку № НОМЕР_1 за допомогою сервісу онлайн платежів iPay.ua.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем підтверджений факт укладення кредитного договору з відповідачем, отримання ним грошових коштів та їх не повернення позивачу, тобто неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору, що призвело до виникнення заборгованості. Даний договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення неустойки суд зазначив, що кредитний договір укладено 31 жовтня 2024 року, тобто під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідних положень ЦК України, отже вимога про стягнення неустойки за цим договором не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки в розмірі 4 500 грн учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 31.10.2024-100001739 (а.с. 15-19).

Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 9 000 грн строком на 140 днів. Даний договір підписаний відповідачкою після проходження ідентифікації шляхом використання системи BankID Національного банку України (а.с. 14).

На підтвердження укладення кредитного договору позивачем долучено заявку кредитного договору, пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), підтвердження укладення кредитного договору, інформацію з BankID щодо позичальника, а також довідки про перерахунок кредитних коштів позичальнику. Документи підписані відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора «Е884».

Отже, матеріалами справи доведено, що договір про надання споживчого кредиту № 31.10.2024-100001739 від 31 жовтня 2024 року укладено в електронній формі, що відповідає положенням ст. 207 ЦК України із застосуванням норм Закону України «Про електронну комерцію», та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме: кредитодавцем засвідчено кваліфікованою електронною печаткою, а позичальником - за допомогою одноразового ідентифікатору із позначкою часу.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність ТОВ «Споживчий центр» належності банківської картки відповідачці ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до п. 4.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5355-28хх-хххх-0991 та саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у спірному кредитному договорі (а.с. 15).

Разом з тим, ОСОБА_1 не спростовано факт надання нею всіх особистих ідентифікуючих даних, зокрема РНОКПП та дату її народження, її платіжної картки, номер мобільного телефону, без надання яких і відповідного підтвердження, ознайомлення з відповідними умовами та правилами отримання та повернення кредитних коштів, відповідний кредит не міг бути наданий.

За вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор (Е884) та ким підписано спірний кредитний договір.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 зводяться до неукладеності кредитного договору, проте, за наведених вище приписах закону та наданих суду доказах, ці доводи спростовано.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору не знайшли своє підтвердження, тому судом апеляційної інстанції відхиляються.

Факт перерахування коштів підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування грошових коштів 31 жовтня 2024 року 16:59:19 на суму 9 000 грн, номер картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 553492893, призначення платежу: видача за договором кредиту № 31.10.2024-100001739 (а.с. 21).

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання ТОВ «Споживчий центр» банківської виписки по рахунку відповідачки, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.

Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.

Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність`визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.

Таким чином, виписка по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.

Окрім того, згідно пункту 5 ч. 1 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.

Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.

Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий позивачем довідка-розрахунок (а.с. 12), колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача комісії за надання кредиту, оскільки орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача була відповідачці повідомлена перед укладенням Договору, остання була обізнана про неї та її складові, в тому числі комісію перед укладенням Договору і погодилася на цю умову, тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення комісії колегією суддів не приймає до уваги.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з тим, що суд не розглянув клопотання сторони відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає неістотними і такими, що не призвели до ухвалення помилкового рішення. Крім того, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив відповідачка скористалась, що судом при ухваленні рішення також врахо вано.

Обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сібілєв Максим Андрійович, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді