ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 761/19308/21

провадження № 61-2504св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва Ольга Сергіївна,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмака Олега Віталійовича на постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О. С., третя особа - ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що з 09 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер в місті Варшава (Республіка Польща), після чого відкрилася спадщина на належне йому майно. 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О. С. із заявою про прийняття спадщини. Також із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулася ОСОБА_2 , яка вважає себе його донькою. 20 лютого 2020 року приватний нотаріус видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на частку спадкового майна, зареєстроване в реєстрі за № 198. Видаючи оспорюване свідоцтво, приватний нотаріус не врахувала, що спадковим майном є грошові депозити у банках (АТ КБ «Приватбанк», АТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен Банк Аваль», BNP PARIBAS (місто Варшава), PKO Bank Polski (місто Варшава)) та квартира в АДРЕСА_1 . Вказане майно було придбано під час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя і спадкування може відбуватися лише щодо тієї частини, що належала безпосередньо ОСОБА_4 .

Проте приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діброва О. С. не видала позивачу свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя (1/2 від всього майна), включила до спадкового майна належну позивачу частку у спільному майні.

Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 лютого 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 198.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С., зареєстроване в реєстрі за № 198, у спадковій справі № 19/2018.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги містять обґрунтовані підстави вважати, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним з тих підстав, що приватний нотаріус Діброва О. С. визначила, що спадкоємцями всього майна ОСОБА_4 , де б воно не було і з чого б не складалось, є його донька, ОСОБА_2 , та дружина ОСОБА_1 , в рівних частках по 1/2.

Проте майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Приватний нотаріус Діброва О. С. до оспорюваного свідоцтва включила майно, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто частку позивача ОСОБА_1 в спільній власності подружжя, у зв`язку із чим оспорюване свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О. С. задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, особі, яка не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У справі, що переглядається, спір виник щодо видачі приватним нотаріусом спадкоємиці ( ОСОБА_2 ) померлого ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16. Це регламентовано Правилами ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 та зареєстровані у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, в додатку 25 яких передбачена форма № 16. Свідоцтво за формою № 16 не є правовстановлюючим документом, а видається лише для підтвердження права на спадщину та у подальшому може стати підставою для оформлення права на спадщину спадкоємцями за кордоном. На момент видачі свідоцтва за формою № 16 вартість та склад спадкового майна, що знаходиться за кордоном, взагалі не відомі, оскільки зарубіжний юрисдикційний орган ще не визначив вартості активів, не розподілив їх на частини та не затвердив претендента в статусі спадкоємця. Наведене свідчить про рамковий характер свідоцтва про право на спадщину за формою № 16 для дії за кордоном. Оскільки вид і склад, кількість і вартість майна на момент звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва за формою № 16 невідомі, то спадкоємці позбавлені можливості надати документи, які б підтверджували право власності, оскільки відсутнє підтвердження, яке саме майно входить до складу спадщини. До того ж, законодавством на нотаріуса у цьому випадку не покладається встановлення переліку майна, країни його місцезнаходження та інших даних щодо такого майна. Тому законодавство не передбачає і подання будь-яких правовстановлюючих документів власника для видачі свідоцтва за формою № 16.

Спадкоємцями на все майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка ОСОБА_2 - на частку, та його дружина ОСОБА_1 - на частку. Свідоцтво на частку спадкового майна видано ОСОБА_2 . Після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Оскаржуване свідоцтво не є правовстановлюючим документом на конкретне спадкове майно, що знаходиться за кордоном, а видається лише для підтвердження права спадкоємців померлого на спадщину, що знаходиться за кордоном. Ухвалюючи рішення про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що воно є правовстановлюючим документом, яке зачіпає частку позивача в спільній власності подружжя. Вказане свідоцтво стосується виключно майна, яка належало спадкодавцю ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не позбавлена права подати відповідну заяву і отримати свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя.

Крім того, позовна вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем.

Аргументи учасників справи

19 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмак О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року залишено без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив дотримання приватним нотаріусом норм законодавства щодо оформлення свідоцтва про спадщину у формі № 16. Оспорюване свідоцтво порушує права позивача, оскільки спадкову справу відкрито з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус не перевірила місце останнього проживання, наявність у спадкодавця майна на території України, обсяг спадкової маси, яке майно є спільною власністю подружжя, а яке увійшло до складу спадщини, безпідставно відкрила спадкову справу та видала свідоцтво на частку спільного майна.

Спадкодавець проживав на території Республіки Польща, його майно (рухоме та нерухоме) знаходилося на території Республіки Польща, тому відкриття спадкової справи мало бути на території цієї держави. Апеляційний суд не звернув увагу, що ОСОБА_4 не мав майна на території України, помер не на території України, відповідно не перевірив наявність підстав для відкриття спадкової справи на території України та видачі свідоцтва про право на спадщину взагалі.

Всупереч вимогам нотаріус Діброва О. С. видала свідоцтво про право власності на майно у порядку спадкування за законом на частину ОСОБА_2 , до складу якого фактично увійшла частка спільного майна.

Жодного визначення відносно того, що вказане свідоцтво видане за формою № 16 саме свідоцтво не містить. Апеляційний суд належним чином не перевірив, чи відповідає свідоцтво за формою № 16 встановленим зразкам, чи має необхідні реквізити, які підтверджують спеціальний статус даного документа, тому висновки апеляційного суду про відповідність свідоцтва затвердженому зразку є передчасними. ОСОБА_2 , отримавши оспорюване свідоцтво, заявила вимогу про видачу свідоцтва про право власності на усе майно, яке лишилося після смерті спадкодавця, порушивши тим самим права позивача.

У квітні 2024 року приватний нотаріус Діброва О. С. подала відзив на касаційну скаргу, у якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що до приватного нотаріуса засобами поштового зв`язку надійшла заява позивача про прийняття спадщини після її померлого чоловіка, ОСОБА_4 , який згідно з поданою заяви помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Єдиними документами, які представник позивача подали нотаріусу, були копії паспортів позивача та її покійного чоловіка, копія свідоцтва про шлюб, копія акту про смерть, документи на підтвердження повноважень представника позивача. Разом з тим, у заявах, поданих в рамках спадкової справи, позивачем не зазначено майно, яке вказано в позовній заяві та не надано жодних документів, які б підтверджували право спільної власності подружжя на хоча б якесь майно. Під час розгляду справи приватним нотаріусом чітко доведено до відома учасників провадження той факт, що свідоцтва про право на спадщину видаються після подачі всіх необхідних документів, але скаржниця жодного разу так і не з`явилась і ніяких документів так і не надала. На підставі заяви скаржниці про наявність вкладів на території України було зроблено відповідні запити і отримано відповіді. ОСОБА_1 в своїх заявах зазначила, що « ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій чоловік - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ». Також долучена копія паспорту спадкодавця, в якій місце реєстрації спадкодавця ОСОБА_4 вказано АДРЕСА_2 . Таким чином ствердження позивача про постійне проживання спадкодавця ОСОБА_4 на момент смерті за межами України спростовується її ж особистими заявами, не підтверджується жодними доказами, а факт смерті спадкодавця за межами України не може сам по собі свідчити про його постійне проживання за межами України. Спадкова справа відкрита на підставі частини першої статті 1221 ЦК України згідно із заявою позивача, підстав для відмови у відкритті спадкової справи приватний нотаріус не вбачав.

Позивач та донька померлого є спадкоємцями першої черги і мають право на частики у спадщині. Свідоцтво про право на спадщину від 24 лютого 2020 року жодної конкретизації щодо виду майна, його характеристик, розташування та іншого не містить, а лише фіксацію факту наявності спадкоємців та розміру їх часток в спадковому майні. Тому оспорюване свідоцтво не порушує жодним чином будь-які права позивача, зокрема права власності на її частки у будь-якому майні подружжя, набутому під час перебування позивача в шлюбі з її померлим чоловіком ОСОБА_4 .

Постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 є нерелевантною фактичним обставинам цієї справи, тому касаційне провадження підлягає закриттю.

Крім того, свідоцтво форми № 16 повністю відповідає формі, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 (з послідуючими змінами та доповненнями), нумерація форми визначена виключно для зручності пошуку відповідної форми в додатку 25 до цього наказу, чинне законодавство не вимагає в самому свідоцтві про право на спадщину зазначення конкретного номеру форми, а вимагає лише відповідності виданого документу затвердженій формі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не допустив порушень законодавства, об`єктивно розглянув і оцінив усі подані сторонами докази та аргументи на підтвердження своєї позиції, а тому касаційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17).

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 09 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у місті Варшава, Республіка Польща.

ОСОБА_2 є донькою спадкодавця ОСОБА_4 .

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дібрової О. С. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 . На підставі її заяви заведена спадкова справа № 19/2018.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 спадщина відкрилася щодо банківських вкладів на рахунках в АТ КБ «Приватбанк», АТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен Банк Аваль», BNP PARIBAS (місто Варшава), PKO Bank Polski (місто Варшава).

Згідно з відповідями на запити приватного нотаріуса, рахунки/грошові кошти на рахунках на ім`я ОСОБА_4 відсутні.

27 липня 2017 року ОСОБА_4 придбано квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується копією нотаріального акту (Реєстр А № 6431/2017).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16, від 24 лютого 2020 року, зареєстрованого у реєстрі за № 198 (спадкова справа № 19/2018), виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дібровою О. С., спадкоємцями на все майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, є його дочка, ОСОБА_2 - на частку; його дружина ОСОБА_1 - на частку. Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видано ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968сво21)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

У частині першій статті 36 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року (ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3941-XII від 04 лютого 1994 року) (далі - Договір) передбачено, що громадяни однієї Договірної Сторони можуть набувати на території іншої Договірної Сторони право на майно і інші права, одержуючи спадщину за законом або розпорядженням у випадку смерті на тих самих умовах і в такому ж обсязі, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Правові відносини щодо успадкування рухомого майна регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої був заповідач в момент смерті. Правові відносини щодо успадкування нерухомого майна регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно (стаття 37 Договору).

Спадкові справи щодо рухомого майна належать до компетенції відповідних органів тієї Договірної Сторони, громадянином якої був заповідач в момент смерті. Спадкові справи щодо нерухомого майна належать до компетенції відповідного органу тієї Договірної Сторони, на території якої це майно знаходиться (стаття 41 Договору).

Отже, спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території Республіки Польщі, регулюється правом Польщі, а ведення спадкових справ щодо такого нерухомого майна належать до компетенції відповідного юрисдикційного органу за місцем знаходження цього майна в Польщі. Подання заяви про прийняття спадщини за законодавством України не звільняє спадкоємця від необхідності прийняття та оформлення спадщини на нерухоме майно, яке знаходиться на території Республіки Польщі, за законодавством та на території Польщі.

Спадкування права на майно, розташоване в України, не має юридичного значення для успадкування права на нерухоме майно, розташованого за межами України, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством задекларована незалежність та самостійність відповідних спадкових процесів.

Схожий висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справах щодо спадкування належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року у справі № 756/9901/15).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 208/2353/18 вказано, що «Верховним Судом жодним чином не заперечується передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат» право заінтересованої особи оскаржити до суду в порядку позовного провадження нотаріальну дію. Однак, при такому оскарженні нотаріус буде належним відповідачем у справі лише коли у позові йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, тобто коли у позивача відсутній спір про право з іншою особою, крім нотаріуса. Якщо наявний спір про право цивільне між позивачем та іншою особою (наприклад, іншим спадкоємцем), то належним відповідачем у такій справі буде саме інший спадкоємець, а не нотаріус, оскільки цивільна відповідальність за незаконно посвідчений правочин покладається не на нотаріуса, а на спадкоємця, на користь якого він вчинений. Сам же нотаріус може бути залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

У частині першій статті 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину.Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

У частині другій статті 1297 ЦК України визначено, що якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).

Касаційний суд вже зауважував, що

в ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21));

свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 209/1235/20 (провадження № 61-4279св23));

недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).

У справі, що переглядається:

підставою звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначила, що згідно з оспорюваним свідоцтвом, яке видане ОСОБА_2 , приватний нотаріус Діброва О. С. включила до спадкового майна належну позивачу частку у спільному майні, яке було придбано під час шлюбу зі спадкодавцем, яке знаходиться в Польщі. Вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пред`явила до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дібрової О. С.;

суд першої інстанції погодився з доводами позивача, вважав, що приватний нотаріус Діброва О. С. порушила право позивача на частку у спільному майні подружжя, тому позов задовольнив повністю;

апеляційний суд вважав, що цей спір виник щодо видачі приватним нотаріусом спадкоємиці померлого ОСОБА_4 ? ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видається для підтвердження права на спадщину, що знаходиться за кордоном, за формою № 16, видача якого передбачена Правилами ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, а форма якого за № 16 наведена у додатку 25 Правил;

апеляційний суд не звернув уваги, що якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців; недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим;

апеляційний суд встановив, що згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 лютого 2020 року спадкоємцями на все майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, є його дочка ОСОБА_2 - на 1/2 частку, та його дружина ОСОБА_1 - на 1/2 частку. Свідоцтво на частку спадкового майна видано ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 не позбавлена права подати відповідну заяву і отримати свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя;

за таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що оспорюваним свідоцтвом не порушено її прав, проте помилково вказав й інші мотиви, тому судове рішення апеляційного суду слід частково змінити в мотивувальній частині;

обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що позовна вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем, тому приватний нотаріус не є належним відповідачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до нього.

З огляду на викладене, необґрунтовані посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, оскільки висновки апеляційного суду їм не суперечать. З урахуванням висновків, наведених у цій постанові, відсутні підстави для закриття касаційного провадження з підстав, передбачених у пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги, що приватний нотаріус не перевірив місце проживання спадкодавця на момент відкриття спадщини, наявність у спадкодавця майна на території України та відкрив спадкову справу з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5, оскільки зазначене не є підставами недійсності свідоцтва про право на спадщину.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення частково ухвалене без додержання норм матеріального права чи процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко