ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8079/25 Справа № 185/4549/25 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/4549/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Мотуз Олександра Володимировича, апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Головіна В.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», внаслідок роботи на підприємстві він втратив професійну працездатність.

Вказує, що за час роботи на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку форми Н-1/П від 23 січня 2023 року.

Також вказує, що згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААА № 098990 позивачу первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 60%.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААВ № 784334 позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності через трудове каліцтво.

Зазначає, що у зв`язку з вказаною травмою порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя.

У зв`язку з чим, виходячи з глибини фізичних та душевних страждань, просить стягнути з відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 245 000 грн., оскільки відповідач не створив безпечних умов праці та він втратив своє здоров`я.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 100 000 грн., без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мотуз О.В. подав апеляційну скаргу в якій позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог, а саме в частині суми відшкодування моральної шкоди та вказівки на те, що стягнення має відбуватись з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Вважає рішення суду в цій частині таким, що не відповідає обставинам справи та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того суд першої інстанції при ухваленні рішення не в повному обсязі оцінив моральні страждання позивача у зв`язку з чим дане рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом не надано належної уваги тяжкості завданої позивачеві шкоди, оскільки 60% втрати професійної працездатності, свідчать про безповоротність втрати здоров`я та неможливість відновлення стану здоров`я до нормального, в наслідок чого ухвалений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача.

Вказує, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем додані до позовної заяви письмові докази, що підтверджують обставини, на які він посилається у позовній заяві, а саме його роботу на підприємстві відповідача у шкідливих умовах, встановлення йому висновком МСЕК втрати професійної працездатності внаслідок виробничої травми.

Але судом першої інстанції при розгляді справи не було ретельно досліджено аби визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідав критеріям ст. 23 Цивільного кодексу України та був співмірним завданій позивачу шкоді, з урахуванням принципів розумності, виваженості і справедливості, внаслідок чого визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача.

Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було наведено мотивів безпідставності заявленого позивачем розміру моральної шкоди, також у оскаржуваному рішенні суду не йшла мова про те, що зазначений позивачем розмір, а саме 245 000,00 (двісті сорок п`ять тисяч) гривень моральної компенсації є завищеним.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано факт довготривалої роботи позивача на підприємстві відповідача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зауважує, що нещасний випадок з працівником стався під час виконання ним трудових обов`язків, а отже, даний факт є належним та достатнім для встановлення наявності вини відповідача у вчинених ним правопорушеннях та підлягає відшкодуванню спричиненої працівникові моральної шкоди, завданої внаслідок отриманої виробничої травми на виробництві, у зв`язку із незабезпеченням безпечних та здорових умов праці.

Враховуючи вищевикладене, відповідач мав створити позивачу, належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та тривалості моральних і фізичних страждань позивача, пов`язаних із втратою здоров`я, частковою втратою професійної працездатності (60%), постійним фізичним дискомфортом, обмеженням у повсякденному житті та соціальній активності, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн є заниженим та не відповідає принципам справедливості, розумності і співмірності понесених позивачем моральних втрат.

Вказує, що судом першої інстанції належним чином не враховано тривалий характер страждань, незворотність наслідків для здоров`я, потребу у постійних зусиллях для адаптації до нових життєвих умов, погіршення якості життя та обмеження професійної самореалізації.

Такий розмір відшкодування не є адекватною компенсацією за моральні страждання, яких позивач зазнав внаслідок дій відповідача.

Зазначає, що моральна шкода позивачу завдана втратою професійної працездатності, внаслідок ушкодження здоров`я через нещасний випадок на виробництві, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача зумовлених вимушеною докорінною зміною організації його життя, що має безповоротну дію, тому душевні страждання, які призвели до істотних вимушених змін у житті позивача не можуть бути меншими, ніж оцінка судами розміру моральних страждань працівників в аналогічних справах.

Вважає, що що судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та обсягу спричинених позивачу моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача, а отже, оскаржуване судове рішення слід змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу до розміру, який був заявлений позивачем у позовній заяві.

У зв`язку з чим, беручи до уваги неможливість відновлення здоров`я позивача, необхідність постійного лікування та реабілітації, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю отриманої травми та інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності (60%), характер немайнових витрат, просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року у справі № 185/4549/25 - змінити, збільшивши суму відшкодування моральної шкоди до 245 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Також не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Гордєєва О.В. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується із зазначеним рішенням суду, вважає, дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням чинного законодавства України, постановленим без врахування всіх фактичних обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом невірно застосовано норми процесуального і матеріального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору та надана невірна оцінка доказам по справі.

Вказує, що судом першої інстанції при вирішенні спору не взято до уваги, що заявлені позивачем страждання стосуються виключно фізичного стану, а моральні страждання не викладені та не обґрунтовано причинно-наслідковий зв`язок моральних страждань (за їх наявності) та діяння (дії/бездіяльності) відповідача, належних та допустимих доказів наявності моральних страждань.

Звертає увагу, що 19 січня 2023 року складено Акт розслідування нещасного випадку, що стався 12 січня 2023 року о 16 год. 10 хв., згідно п.8 якого визначено, що ОСОБА_1 , гірник очисного забою дільниці з видобутку вугілля №3 ВП «Шахтоуправління Першотравенське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» порушив вимоги п.2.4.2.4 «Паспорту виїмкової ділянки НОМЕР_1 лави пласта С6» та п. 1.11 «Інструкції №1 з охорони праці, безпечного виконання робіт та поведінки в шахті гірника очисного забою» ВП «Шахтоуправління Першотравенське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», а отже є особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони праці.

Також зазначає, що за результатами первинного огляду МСЕК позивачеві встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності згідно довідки серії 12 ААА №098990 від 22 червня 2023 року (переогляд 22 червня 2025 року), відсоток втрати проф. працездатності не встановлено безстроково, а отже спеціалістами МСЕК вбачається можливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому.

Зауважує, що позивач не наводить жодних відомостей на підтвердження наявності моральної шкоди через негативні зміни у психологічному / психічному здоров`ї.

Натомість наведене у позовній заяві та із наданих до неї позивачем додатків свідчить про негативні змінами саме у фізичному здоров`ї, а твердження про систематичну необхідність отримання медичної допомоги спростовується тим, що всі 3 звернення до лікувального закладу датуються 2023 роком. (Епікриз за період 12-18 січня 2023 року; Виписка №1265/138 за період 24 березня -03 квітня 2023 року) та 2024 рік (Виписка №4485/613 за період 21-30 серпня 2024 року), а відтак немає жодного належного та допустимого доказу негативних проявів у здоров`ї Позивача як фізичному, так й тим паче моральному (зокрема жоден доданий до позовної заяви документ не містить діагнозу «депресія», що спростовує твердження про це Позивача).

Також зауважує, що відсутні належні та допустимі докази вини відповідача, причинно-наслідкового зв`язку негативних наслідків у психічному/психологічному стані його здоров`я із винними діяннями відповідача.

Звертає увагу суду на правовий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16 (провадження №14-463цс18), зокрема п. 64 «Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було. ...».

Зазначає, що всупереч цьому та принципу змагальності сторін судом першої інстанції весь тягар доказування покладено виключно на відповідача, а твердження позивача, який на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси дією або бездіяльністю відповідача визнано встановленими та доведеними лише на підставі довідок МСЕК (які не містять жодної інформації про негативні зміни у психічному/ психологічному стані здоров`я позивача, тому не являють собою належні та допустимі докази заявлених позовних вимог) за результатами огляду позивача.

Вказує, що не можна вважати, що наявність втрати профпрацездатності апріорі супроводжується моральною шкодою, оскільки 60% втрати професійної працездатності не виключає можливість роботи позивача за менших фізичних навантаженнях та реалізації ним своїх звичок і бажань.

Також вказує, що судом першої інстанції відповідно до яких доказів визначено, що відповідач не виконав вимоги статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155.

Окрім цього, судом першої інстанції не з`ясовано чи звертався позивач до органів здійснюючих контроль із забезпечення працівників належними умовами праці щодо фіксації неналежних умов праці та чи були з боку позивача відмови від виконання трудових обов`язків у зв`язку з незабезпеченням належних умов праці, як це визначено ст. 153 КЗпП України.

Також, судом першої інстанції не з`ясовано якими доказами підтверджується факт наявності нормальних життєвих зв`язків до встановлення ступеню втрати працездатності та їх втрати позивачем після встановлення втрати професійної працездатності та які додаткові зусилля для організації свого життя докладає позивач та якими доказами це підтверджується.

А отже - неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а недоведені обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції визнав встановленими при прийнятті рішення у справі без належного дотримання матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач не надав доказів, якими обґрунтовує наявність моральної шкоди та не довів, що зазначена ним шкода спричиняється наслідками виробництва, а не від супутніх захворювань (в т.ч. але не виключно COVID19) та/або аварії / смерті близької людини / інших психотравмувальних ситуацій/явищ та, не враховано похилий вік позивача 36р., а також - чеки на оплату медикаментів, підтвердження щодо лікування у медичних закладах, регулярності такого лікування тощо; відмовився від переведення на іншу посаду/професію, що не пов`язана з умовами праці, які за медичним висновком протипоказані позивачеві за станом здоров`я. Все це протирічить твердженням позивача викладеним у позовній заяві.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди за 60% втрати професійної працездатності Позивача має становити з огляду на судову практику у аналогічних спорах 60 000грн.

Вважає, що судом першої інстанції завищено розмір відшкодування моральної шкоди та не враховано вину позивача у отриманні травмування при визначенні його розміру.

Окремо звертає увагу, що стягнення суми моральної шкоди повинно відбуватись з урахуванням утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У зв`язку з чим, просить, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року, в частині стягнення на його користь моральної шкоди розміром 100 000 грн. змінити, зменшивши розмір моральної шкоди що підлягає стягненню на користь позивача в зв`язку з ушкодженням здоров`я до 60 000 грн. з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Позивач, відповідач та їх представники своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу з 07 вересня 2011 року по 20 лютого 2012 року, та з 28 травня 2012 року по 26 вересня 2017 року, та з 31 січня 2022 року по 27 червня 2023 року працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля».

27 червня 2023 року його було звільнено. Всі вказані вище обставини про роботу позивача та його звільнення підтверджуються його трудовою книжкою.

За час роботи на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку форми Н-1/П від 23 січня 2023 року.

Пункт 4 акту форми Н-1/П вказує на обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: 12 січня 2023 року у 2-гу зміну помічник начальника дільниці з видобутку вугілля №3 ОСОБА_2 ланці працівників у складі, зокрема, гірника очисного забою дільниці з видобутку вугілля №3 ОСОБА_1 разом з гірником очисного забою дільниці з видобутку вугілля № ОСОБА_3 був виданий наряд на приведення робочого місця в безпечний стан. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 займалися кріпленням району відшарування гірничої маси. Після цього почали доставляти лісоматеріали для кріплення сполучення 586 лави зі 586 бортовим штреком на протязі зміни. Приблизно о 16 годині 10 хвилин ОСОБА_3 пішов від сполучення 586 лави зі 586 бортовим штреком за дерев`яним брусом до місця складування матеріалів (приблизно 70м). а ОСОБА_1 , ставши на коліна, приступив до демонтажу міжрамної стяжки між 1 та 2 елементами арочного кріплення для подальшого демонтажу стійки арочного кріплення та забезпечення можливості пересування приводної станції лавного конвеєра. Під час демонтажу міжрамної стяжки, із-за дерев`яної затяжки на рівні замкових з`єднань арочного кріплення над місцем знаходження ОСОБА_1 , відбулося відшарування шматків гірничої маси, які вдарили потерпілого по голові. ОСОБА_3 , підійшовши до приводної станції лавного конвеєра, побачив, що ОСОБА_1 лежить на лівому боці вздовж виробки головою до лавного конвеєра, каска потерпілого лежить збоку. на тім`яній частині голови в наявності рана. ОСОБА_3 посадив ОСОБА_1 спиною до привода лавного конвеєра, дав попити води та ОСОБА_1 була надана перша медична допомога. Далі потерпілий був направлений до КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» ПМР.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААА № 098990 позивачу первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 60%.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААВ № 784334 позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності через трудове каліцтво.

Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується епікризом від 18 січня 2023 року, випискою від 03 квітня 2023 року, випискою від 30 серпня 2024 року.

Внаслідок отриманої травми, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах.

На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Ушкодження має негативний вплив не лише на працездатність позивача, а й загалом на можливість організовувати своє життя, набута, внаслідок виробничої травми, вада нагадує про себе позивачу щохвилини та створює для нього постійний безперервний дискомфорт.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в такий частині, враховуючи необхідність для позивача у постійному лікуванні та реабілітації, наявності вимушених змін у його житті в зв`язку з професійним захворюванням.

З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на ступінь втрати позивачем професійної працездатності 60%, неможливість відновлення здоров`я позивача, наявність вимушених змін у житті у зв`язку з наявністю професійного захворювання та виробничої травми, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережив і які переживатиме надалі через ушкодження здоров`я.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену втратою позивачем здоров`я на виробництві, але зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.

При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).

Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В даному випадку травмування в результаті нещасного випадку пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що надані позивачем письмові докази є належними і допустимими, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновок суду підтверджується актом спеціального розслідування нещасного випадку форми Н-1/П від 23 січня 2023 року, вбачається, що під час демонтажу міжрамної стяжки, із-за дерев`яної затяжки на рівні замкових з`єднань арочного кріплення над місцем знаходження ОСОБА_1 , відбулося відшарування шматків гірничої маси, які вдарили потерпілого по голові.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААА № 098990 позивачу первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 60%.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 22 червня 2023 року серії 12ААВ № 784334 позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності через трудове каліцтво.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і відповідач повинен її відшкодувати.

Визначаючи розмір моральної шкоди, судом першої інстанції було враховано роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, та взято до уваги конкретні обставини по справі, глибину і ступінь його моральних страждань, пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, судом вірно встановлено отримання позивачем за час його роботи у шкідливих умовах на ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 60%, який при переогляді залишився незмінний, стан здоров`я потерпілого і неможливість його відновлення, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для організації свого життя.

Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 197/42/20.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_4 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення в цій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його зміни в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди відсутні.

Доводи відповідача про те, що ушкодження здоров`я позивача відбулось саме внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, з врахуванням того, що підприємство щорічно виділяє фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи відповідача, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено наслідків та обсягу спричинених позивачу моральних страждань з урахуванням ступеня вини відповідача, не знайшли свого підтвердження і спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи, зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів відхиляє наведені вище доводи апеляційної скарги відповідача, оскільки визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідає критеріям виваженості і справедливості з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, вимог закону та висновків суду касаційної інстанції по аналогічним справам.

Доводи позивача, що судом першої інстанції при розгляді справи не було наведено мотивів безпідставності заявленого позивачем розміру моральної шкоди, також у оскаржуваному рішенні суду не йшла мова про те, що зазначений позивачем розмір, а саме 245 000 гривень моральної компенсації - є завищеним, колегією суддів не приймаються, оскільки положеннями ЦК України не встановлено ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та з урахуванням інших, встановлених судом обставин.

Разом з тим, сторонами в апеляційних скаргах ставиться питання про оподаткування стягнутої на користь позивача суми моральної шкоди.

Колегія суддів, щодо стягнення сум з урахуванням/без урахування податків, зазначає наступне.

В своїй постанові від 21 травня 2025 року справі №235/3143/24 (провадження №61-14246св24) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Суди стягнули з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, вказали в резолютивній частині рішення про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів», та одним з ключових питань в касаційній скарзі є питання щодо об`єкта та порядку оподаткування, наявності (відсутності) у сторін цивільного спору податкового обов`язку у зв`язку зі стягненням судовим рішенням грошових коштів на користь позивача.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом (стаття 1 ЦК України).

Касаційний суд вже вказував, що для цивільних відносин властиві такі критерії, завдяки яким відносини є цивільними: юридична рівність, вільне волевиявлення, майнова самостійність їх учасників. Натомість публічні відносини мають інші, повністю протилежні характеристики. Законодавець не передбачив у статті 1 ЦК України можливості застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів (див. постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2025 року в справі №638/7132/15-ц (провадження №61-18013свп23)).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (частина п`ята статті 265 ЦПК України).

Отже, цивільно-процесуальним законодавством на рівні імперативних норм врегульовано зміст резолютивної частини судового рішення.

Згідно з частиною сьомою статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду вказується, зокрема про порядок і строк виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18)при зміні судових рішень в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я Великою Палатою Верховного Суду не вказано в резолютивній частині про необхідність утримання (неутримання) з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 вказано, що «доводи касаційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства колегія суддів відхиляє, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України».

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже зауважувала, що тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження №61-10834сво22)).

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17 (провадження №51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20 (провадження №61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі №932/9029/23 (провадження №61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі №932/3602/22 (провадження №61-7598св23)).

Тому Верховний Суд зауважує, що обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює.

При цьому касаційний суд враховує, що механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі №Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20).

Обміркувавши викладене, касаційний суд підкреслює: проявом розумності є те, що у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди; цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів; можливість вирішення цивільного позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди не потребує залучення до участі у такій справі Верховної Ради України та/або Державної податкової служби України; правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду грошової компенсації моральної шкоди із розміром сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів.

З урахуванням викладеного: (1) необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів».

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що деталізація в рішенні суду в даній справі питання, пов`язаного з оподаткуванням стягнутої суми матеріальної компенсації моральних страждань позивача є зайвою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити в частині оподаткування суми стягнутої на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на прийняте колегією суддів рішення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуз Олександра Володимировича, Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року - змінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року викласти у наступній редакції: «Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров`я, 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 26.11.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв