Справа № 199/4098/25
(2/199/3087/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Добропільської міської ради Донецької області, Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради Київської області -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що він є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає з ним за адресою АДРЕСА_1 .

У дитини є матір, відповідач по справі, яка вже дуже давно не бере участь у вихованні та догляді за дитиною, фактично відсутня у житті дитини. Де саме за якою адресою проживає мати дитини позивачу невідомо, за інформацією станом на 2021 рік мешкала в м. Добропілля.

У квітні 2021 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою про розірвання шлюбу між ним та відповідачем з тих підстав, що остання покинула сім`ю та почала мешкати з іншим чоловіком. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2021 року позовні вимоги про розірвання шлюбу були задоволені.

Після розірвання шлюбу їх спільна донька ОСОБА_4 стала проживати з позивачем.

Виконавчим комітетом Добропільської міської ради Донецької області від 08.12.2021 року було прийнято рішення, яким встановлено місце проживання ОСОБА_4 разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .(копія рішення додається)

Наразі дитина навчається у 6-Б класі Добропільської ЗОШ І-ІІІ ступеня №19, що підтверджується довідкою від 28.01.2025 року виданої Добропільскою ЗОШ І-ІІІ ступеня №19. У довідці зазначено також, що мати дитини не приймає участі у вихованні доньки, з класним керівником не спілкується, батьківські збори не відвідує, навчанням ОСОБА_5 не цікавиться та у групі батьків 6-го класу не зареєстрована.

Згідно психолого-педагогічної характеристики також вбачається, що мати не приймає участі у вихованні дитини, навчанням дівчинки не цікавиться, з класним керівником не спілкується.

Також згідно акту обстеження умов проживання родини позивача, складеного спеціалістами служби у справах дітей Добропільської міської ради вбачається, що умови проживання сім`ї задовільні, дитина мешкає з батьком з 2021 року, виховує батько, мати іноді дзвонить раз на 2 місяці.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 06 травня 2025 року відкрито провадження по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідачка до судового засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Добропільської міської ради Донецької області у судових засіданнях позов підтримала, вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини. При цьому суду пояснила, що при складанні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав щодо відповідача, представники органи опіки та піклування спілкувались з відповідачем по телефону, де вона в агресивній формі заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, оскільки постійно спілкується з донькою та регулярно сплачує аліменти. За суб`єктивною думкою представника, відповідач знаходилась у стані алкогольного сп`яніння.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради Київської області у судовому засіданні просила винести рішення на розсуд суду, представниками служби були обстежені умови проживання дитини ОСОБА_4 , яка разом з бабою та дідом, як ВПО, проживають у м. Сквира. Для дитини створені всі умови для повноцінного розвитку.

Вислухавши пояснення представника позивача, думку малолітньої ОСОБА_4 , представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2021 було розірвано.

Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Виконавчого комітету Добропільської міськї ради від 08.12.2021 № 520 визначено місце проживання малолітнього дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 .

Позивач разом із донькою зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягам із реєстру територіальної громади. На теперішній час малолітня ОСОБА_4 проживає з дідом і бабою, як ВПО, в м. Сквира Київської області. Відповідач, як ВПО, проживає у Харківській області у місті Златопіль.

Судовим наказом Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2022 року № 227/621/22 стягнуто з боржника ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % і прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Наразі дитина навчається у 6-Б класі Добропільській ЗОШ І-ІІІ ступеня №19, що підтверджується довідкою від 28.01.2025 року виданої Добропільскою ЗОШ І-ІІІ ступеня №19. У довідці зазначено також, що мати дитини зі слів батька не приймає участі у вихованні доньки, з класним керівником не спілкується, батьківські збори не відвідує, навчанням ОСОБА_5 не цікавиться та у групі батьків 6-го класу не зареєстрована.

Згідно психолого-педагогічної характеристики також вбачається, що мати не приймає участі у вихованні дитини, навчанням дівчинки не цікавиться, з класним керівником не спілкується.

Висновком органу опіки та піклування в особі виконкому Добропільської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено наступне. Згідно інформації наданої Службою у справах дітей Білозерської міської ради, ОСОБА_7 на обліку не перебуває, та за даною адресою реєстрації, АДРЕСА_2 , не проживає. Зі слів самої громадянки, яка у телефонній розмові повідомила, що вона наразі перебуває на території Харківської області, повну адрес повідомляти відмовилась. Згідно інформації Центру надання соціальних послуг Білозерської міської ради родина ОСОБА_6 не перебувала під соціальним супроводом у спеціалістів центру. Згідно інформації ПП «БРЕС ПРОГРЕС» м. Білозерського, охарактеризувати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не має можливості, тому що вона за вказаною адресою не проживає довгий час. Згідно інформації з ВП №1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , притягувалась до адміністративної відповідальності. 11 жовтня 2020 року за статтею 183 КУпАП (завідомо неправдивий виклик), та 30 січня 2024 року за частиною першою статті 178 КУпАП (розпивання пива, алкогольних напоїв у громадських місцях). Спеціалісти служби у справах дітей неодноразово зв`язувалися в телефонному режимі з ОСОБА_8 , та під час розмови вона повідомила, що щомісяця сплачує дитині аліменти в розмірі 2000 тисячі гривень, а також стверджує, що спілкується з дитиною нерідше чим один раз на тиждень. Неодноразово під час телефонних розмов громадянка ОСОБА_6 перебувала з явними ознаками алкогольного сп`яніння (незв`язна річ, висловлювалася нецензурною лайкою, різка зміна настрою). Орган опіки та піклування в особі виконкому Добропільської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_6 відносно її малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позивач повідомляє, що з моменту припинення сімейних відносин та після розірвання шлюбу відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її навчанням, здоров`ям, успіхами, не бере участі у шкільному житті та інших важливих подіях. У зв`язку з цим усі обов`язки щодо догляду, вихованню та матеріальному забезпеченню дитини виконує виключно батько.

У матеріалах справи містяться відомості про те, що відповідачка проживає окремо. Докази несплати аліментів в матеріалах справи відсутні.

Малолітня ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що мати періодично (2-3 рази на місяць) їй телефонує, цікавиться її життям, минулим літом вона була в неї в гостях близько двох тижнів у Харківській області, де мати проживає з новим чоловіком, мама запрошувала її жити до себе. У її оселі чисто та прибрано, вона готує їсти. Жити з мамою не хоче, бо вона вживає алкоголь ( при ній вживала дві пляшки пива). Коли батьки жили разом мати брала гроші у тата і пропивала, тому були сварки. Мати ніколи її не ображає, ні психічного, ні фізичного насилля не завдає. Аліменти платить батькові на її утримання. Вважає, що матір треба позбавити батьківських прав, оскільки та вживає алкоголь.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий захід застосовується за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Зокрема, такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 26 квітня 2023 року у справі №931/709/21, від 26 грудня 2024 року у справі №561/474/24.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі №739/2159/18).

У даному випадку матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього доньки ОСОБА_4 вважає, що він не містить достатнього обґрунтування ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки.

Згідно з частиною шостою статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постановах Верховного Суду неодноразово зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження № 61-5203св23).

У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).

Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).

ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього.

Суд зазначає, що до надання вказаного висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, не оцінив обставини недостатньої участі матері у вихованні дитини, та заходи, які відповідачка вчиняє для участі у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини.

Отже, у даній справі висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, посилання на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності об`єктивно не підтверджено відповідними постановами та даними з ЄДРСР, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам недостатньої участі відповідачки у вихованні дитини.

Вирішуючи питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно доньки.

Проживання дитини з батьком не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист їхніх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Також, суд у даному випадку критично відноситься до думки дитини щодо позбавлення матері батьківських прав з огляду на наступне. Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).

Суд, оцінивши думку дитини, керується тим, що з малечку дитина була свідком конфліктів між батьками, у своєму ставленні до матері орієнтується на батька та його родину, оскільки постійно з ними проживає, негативно ставиться до можливості проживання з матір`ю через вживання нею алкоголю.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Враховуючи зазначене, підстав вважати обґрунтованими доводи позову про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав щодо відповідача немає.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.164, 166 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи: Орган опіки та піклування в особі Добропільської міської ради Донецької області, Служба у справах дітей та сім`ї Сквирської міської ради Київської області, - відмовити.

Судові витрати позивача віднести за його рахунок

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Повне рішення складено 27 листопада 2025 року.

Суддя Руденко В.В.