ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/8443/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2717/25Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бочарової Олени Миколаївни на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Гольник Л.В. повний текст судового рішення виготовлено 24 березня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (раніше Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), правонаступника Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договром,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст заяви

У липні 2016 року ПАТ «КредоБанк» звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29.08.2012 року між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Ф2526/08-12, згідно якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 239 050,50 грн на строк до 28.08.2019 року та зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та комісії.

Кредит видавався для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки КІА модель ОРТІМА, 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , укладеного між позичальником та ВАТ «Завод ім. Фрунзе» в сумі 233 220 грн, для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 5830,50 грн.

Зобов`язання позивача за кредитним договором були виконані в повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 22390191 від 30.08.2012 року та меморіальним ордером № 22390276 від 30.08.2012 р.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, кредит в порядку і термін, передбачений кредитним договором не повертав, в зв`язку з чим станом на 17.06.2016 року виникла заборгованість у розмірі 217045,62 грн., з яких: 175866,44 грн неповернута сума кредиту; 32094,90 гр. прострочені відсотки за користування кредитом; 9084,28 грн сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, нарахована за період з 18.06.2015 року по 17.06.2016 року

29.08.2012 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 та вимог банку за кредитним договором між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № Ф2526/08-12/S-1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед позивачем за виконання позичальником зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 29.08.2012 року.

У зв`язку з порушенням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором позивачем на адресу відповідачів були направлені вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, які не були задоволені.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

19.09.2016 року Московським районним судом м.Харкова було ухвалене заочне рішення у вказаній справі. Позов ПАТ «КредоБанк»» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 22.08.2012 року, що виникла станом на 17.06.2016 року, у розмірі 217 045 грн 62 коп., з яких: 175 866 грн 44 коп. неповернута сума кредиту; 32 094 грн 90 коп. прострочені відсотки за користування кредитом; 9 084 грн 28 коп. сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, нарахована за період з 18.06.2015 року по 17.06.2016 року.

Стягнуто з відповідачів суму сплаченого судового збору у розмірі 3255 грн 68 коп., в рівних частках по 1627 грн 84 коп., з кожного.

22.11.2019 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова скасовано заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 19.06.2016 року у справі за позовом ПАТ «КредоБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено справу за позовною заявою до розгляду.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний Суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (раніше Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), правонаступника Публічного акціонерного товариства «Кредо Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 22.08.2012 р., що виникла станом на 17.06.2016 р. у розмірі 217 045 грн 62 коп., з яких: 175 866 грн 44 коп. неповернута сума кредиту; 32 094 грн 90 коп. прострочені відсотки за користування кредитом; 9 084 грн 28 коп. сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, нарахована за період з 18.06.2015 року по 17.06.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» суму сплаченого судового збору у розмірі 3255 грн 68 коп., в рівних частках по 1627 грн 84 коп. з кожного.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням позовних вимог, представник ОСОБА_1 адвокат Бочарова О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В поданій апеляційній скарзі вказує, що матеріали справи свідчать про порушення позивачем строків звернення до суду з вимогами до поручителя. Однак, зазначений факт судом не досліджено, у зв`язку із чим ухвалено помилкове рішення щодо стягнення з поручителя солідарно з боржником суми боргу за кредитним договором.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині задоволення вимог до ОСОБА_4

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 29.08.2012 року між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Ф2526/08-12, згідно якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 239 050,50 грн на строк до 28.08.2019 року.

Кредит видавався для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки КІА модель ОРТІМА, 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , укладеного між позичальником та ВАТ «Завод ім. Фрунзе» в сумі 233 220 грн., для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 5830,50 грн.

Кредитний договір укладений на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів, відповідно до яких позичальник зобов`язався повернути позивачу кредит в повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором, сплачувати комісію та проценти за користування ним.

Відповідно до п.3.3. кредитного договору за користування кредитом встановлюється змінна процентна ставка. На момент укладання кредитного договору сторонами обумовлено значення процентної ставки в розмірі 16,9% річних, яка діє протягом першого періоду дії ставки.

Відповідно до п.3.4. кредитного договору, починаючи з другого та всіх наступних періодів дії ставки проценти за користування кредитом сплачуються згідно встановленого розміру змінної процентної ставки.

Відповідно до п.3.6. кредитного договору змінна процентна ставка визначається наступним чином: Змінна процентна ставка = Базова ставка + 0,6% (Маржа).

Пунктом 5.1. кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2. кредитного договору, але не менше десяти гривень за кожний день прострочення (а.с.7-10).

Зобов`язання позивача за кредитним договором були виконані в повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 22390191 від 30.08.2012 року та меморіальним ордером № 22390276 від 30.08.2012 року (т. 1, а.с.11).

29.08.2012 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 та вимог банку за кредитним договором між ПАТ «КредоБанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № Ф2526/08-12/S-1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед позивачем за виконання позичальником зобов`язань в повному обсязі за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 29.08.2012 року (т. 1, а.с.25).

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, кредит в порядку і термін, передбачений кредитним договором не повертав, в зв`язку з чим, згідно розрахунку заборгованості, станом на 17.06.2016 року виникла заборгованість у розмірі 217 045 грн 62 коп., з яких: 175 866 грн 44 коп. неповернута сума кредиту; 32 094 грн 90 коп. прострочені відсотки за користування кредитом; 9 084 грн 28 коп. сума пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, нарахована за період з 18.06.2015 року по 17.06.2016 року (т.1, а.с.21-24).

В зв`язку з порушенням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором позивачем на адресу відповідачів були направлені вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, які не були задоволені (т. 1, а.с.26-29).

25.07.2018 року між ПАТ КБ «КредоБанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 25/07-01 із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № Ф2526/08-12 від 29.08.2012 року до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (т. 1, а.с. 162-165).

Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора за Кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2

25.07.2024 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» змінило найменування на ТОВ «Він Фінанс», що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань (т. 2, а.с.185).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що відповідачі мають заборгованість перед позивачем у сумі 217045,62 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати окремо від основного (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/31762/14-ц (провадження № 14-662цс18)).

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251,частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19)).

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Тобто ні норма статті 257 ЦК України про загальну позовну давність, ні частини другої статті 258 цього Кодексу про спеціальну позовну давність не можуть бути застосовані до вимог, заявлених до поручителя, оскільки строк звернення з позовом до поручителя обмежується строком поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі №202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19)).

Норми ЦК України не містять положень про можливість поновлення, зупинення чи переривання строку звернення з вимогами до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є поручителем за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 29.08.2012 року укладеним між ПАТ «КредоБанк» та ОСОБА_2 .

28.03.2016 року за вих. № 2016/03/28-71 ПАТ «КредоБанк» надіслало боржнику ОСОБА_3 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № Ф2526/08-12 від 29.08.2012 року.(т.1 а.с.28).

Таким чином, Кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.

Починаючи з 28.03.2016 Кредитор повинен був протягом шести місяців звернутися до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості.

До суду із вказаним позовом ПАТ «КредоБанк» звернувся 11.07.2016, тобто в межах шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції врахував вимоги ч. 4 ст. 559 ЦК України, та надав належну оцінку досудовій вимозі Банку до боржника про дострокове повернення кредиту та обгрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог до поручителя за припиненим договором поруки. В зазначеній частині доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Бочарової Олени Миколаївни є не обґрунтованими та безпідставними.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Встановивши зазначені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бочарової Олени Миколаївни слід залишити без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2025 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бочарової Олени Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді С.Б. Бутенко

Т.В. Одринська