Справа №:755/6562/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 95 328,00 грн за шкоду, заподіяну у ДТП транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що між ТОВ «Страхова група «Оберіг» і позивачем 24 листопада 2021 року було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ЕР-206932040 зі строком дії по 23 листопада 2022 року. 22 жовтня 2022 року, приблизно о 13 годині 15 хвилин, в Київській області в м. Боярка на перехресті вулиць Білогородській-Молодіжна сталася дорожньо-транспортна пригода. Належний позивачеві автомобіль марки «Вольво» державний номер № НОМЕР_1 , під керування позивача, було ударено автомобілем марки «Мерседес Бенц» державний номер № НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 та рухався на червоний сигнал світлофора, в результаті автомобілі отримали технічні пошкодження. В цей же день, про факт ДТП позивачем був повідомлений страховик. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року по справі № 369/10953/22, адміністративна справа стосовно позивача закрита у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Висновком експерта №2047 транспортно-товарознавчого дослідження від 24 лютого 2023 року розмір матеріального збитку, завданого позивачеві внаслідок ДТП склав 95 328,29 грн. У квітні 2023 року позивачем подано позовну заяву до Києво-Святошинського районного суду Київської області, про визнання вини ОСОБА_2 у заподіянні матеріальної шкоди внаслідок ДТП. Заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року по справі № 369/5706/23 позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 винним у завдані позивачу майнової шкоди в розмірі 95 328,00 грн. внаслідок вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди. Автомобіль «Мерседес Бенц» державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 на момент ДТП не був забезпечений страховим полісом, у зв`язку з чим згідно з ст. 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає необхідність звертатись до Моторно (транспортного) страхового бюро України. 28 листопада 2023 року до МТСБУ була подана заява про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, до заяви були додані необхідні документи, справі присвоєно № 98113. 06 грудня 2023 року від МТСБУ надано відповідь про відсутність підстав для проведення регламентної виплати по справі № 98113, відмова виплати не була обґрунтована. До МТСБУ подана ще заява, про незгоду з відмовою у виплаті та з проханням вказати норми права, за яких відмовлено у виплаті страхового відшкодування, МТСБУ електронною поштою позивача було повідомлено про продовження розгляду справи про виплату, водночас, у подальшому, листом від 11 березня 2024 року, повідомлено про відмову у виплаті. Таким чином, відповідач вважає, що МТСБУ відмовлено йому у виплаті страхового відшкодування неправильно.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.91).

14 травня 2024 року МТСБУ через представника Гусєва П.В. подало відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову та розподілити судові витрати.

У відзиві МТСБ України зазначає, що відповідальність за шкоду у результаті ДТП 22 жовтня 2022 року має нести особа, винна у ДТП. На момент ДТП транспортний засіб «Мерседес», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 не було забезпечено договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 36/5076/23 з ОСОБА_2 стягнуто шкоду у розмірі 95 328 грн. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права на відшкодування завданих йому збитків. У разі задоволення позову винуватець ДТП буде відшкодовувати одну і ту ж саму шкоду, яку було відшкодовано, але тільки зміниться суб`єктний склад, оскільки в разі задоволення, у МТСБУ на підставі ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає право подати регресний позов.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Суд встановив, що між ТОВ «Страхова група «Оберіг» і ОСОБА_1 23 листопада 2021 року було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ЕР-206932040 зі строком дії з 24 листопада 2021 року по 23 листопада 2022 року (а.с.7).

22 жовтня 2022 року, приблизно о 13 годині 15 хвилин, в Київській області, в м. Боярка на перехресті вулиць Білогородській-Молодіжна сталася ДТП, за участю належного позивачеві автомобіль марки «Вольво», державний номер НОМЕР_1 , під керування позивача, та автомобіля марки «Мерседес Бенц», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

У цей же день, про факт ДТП повідомлений страховик позивача.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у справі № 369/10953/22, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрита у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В цій постанові суд зазначив, що вивчивши матеріали адміністративної справи, враховуючи пояснення свідків, які на думку суду є не зацікавленими особами в результаті розгляду справи, враховуючи пояснення ОСОБА_1 , суд вважає, що у діях останнього відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки в судовому засіданні було встановлений такий механізм ДТП: водій ОСОБА_1 рухаючись по вулиці Білогородська, виїхав на перехрестя з вулицею Молодіжна на зелений сигнал світлофора та зупинився, щоб дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч. Після чого розпочав рух закінчуючи маневр повороту ліворуч при червоному сигналі світлофора (вулиці Білогородська). Враховуючи вище викладене суд вважає, що ОСОБА_1 при здійснені маневру поворот ліворуч діяв відповідно до вимог ПДР (а.с.8-9).

ОСОБА_1 звертався до ВП № 1 Фастівського ТУП ГУНП в Київській області із заявою про ознаки адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_2 . У заяві позивач просив за фактом ДТП, що мало місце 22 жовтня 2022 року у м. Боярка на перехресті вулиць Білогородська-Молодіжна, оформити матеріали стосовно гр. ОСОБА_2 та передати їх для розгляду до суду, за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. ВП № 1 Фастівського ТУП ГУНП в Київській області повідомило позивача, що відповідно до вимог статей 279, 280 КУпАП, саме до компетенції суду входить з`ясування: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. (а.с.10-14)

Висновком судового експерта Абрамкіна Б.П. №2047 транспортно-товарознавчого дослідження від 24 лютого 2023 року встановлено, що ринкова вартість автомобіля Volvo 940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 95 328,29 грн. Розмір матеріального збитку, завданого позивачеві внаслідок ДТП, дорівнює ринковій вартості КТЗ до моменту пошкодження та складає 95 328,29 грн. У висновку зазначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (169 643,81 грн) перевищує його ринкову вартість (95 328,29 грн), тому розмір матеріального збитку дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до моменту пошкодження (а.с.15-33).

У квітні 2023 року позивачем подано позовну заяву до Києво-Святошинського районного суду Київської області, про визнання вини ОСОБА_2 у заподіянні матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

Заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 369/5706/23 позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 винним у завдані позивачу майнової шкоди в розмірі 95 328 грн, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди (а.с.49-52).

У заочному рішенні Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року зазначено наступне:

«…у висновку експерта № 117/23 за результатами проведення автотехнічного дослідження по матеріалам справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 від 09 червня 2023 року зазначено, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.8.7.3 е), 8.10 ПДР України. У даній дорожній обстановці водій автомобіля Volvo, державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був діяти у відповідності до вимог п.16.6 ПДР України. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.8.7.3 е), 8.10 ПДР України та знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даного ДТП. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля VOLVO, державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 невідповідності вимогам ПДР України не вбачається, тому його дії не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даного ДТП (а.с.49-52)…»

«…відповідач порушив Правила дорожнього руху, а саме п.п.8.7.3 е) (червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоні миготливі сигнали забороняють рух), 8.10 (у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69, якщо їх немає не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів) ПДР України. Це спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивача зазнав пошкоджень. У висновку експерта № 117/23 за результатами проведення автотехнічного дослідження по матеріалам справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 від 09 червня 2023 року зазначено, що у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля Mercedes-Benz ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.8.7.3 е), 8.10 ПДР України та знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з виникнення даного ДТП. У діях водія автомобіля VOLVO ОСОБА_1 невідповідності вимогам ПДР України не вбачається, тому його дії не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даного ДТП. Тобто, у даному випадку має місце вина ОСОБА_2 , наявність шкоди, та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою (а.с.49-52)…».

Автомобіль «Mercedes-Benz» державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 на момент ДТП не був забезпечений страховим полісом, що визнано та підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

28 листопада 2023 року згідно зі статтею 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач подав до МТСБУ заяву про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП, до заяви були додані необхідні документи, справі присвоєно № 98113. До заяви позивач додав, зокрема заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 369/5706/23, постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у справі № 369/10953/22 (а.с.53).

06 грудня 2023 року МТСБУ надало відповідь про відсутність підстав для проведення регламентної виплати по справі № 98113, посилаючись на те, що відповідно до заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року визначена особа ОСОБА_2 , який зобов`язаний відшкодувати заподіяну позивачу як потерпілій особі матеріальну шкоду в розмірі 95 328 грн у результаті ДТП (а.с.54).

20 грудня 2023 року позивач подав до МТСБУ заяву про уточнення підстав у відмові виплати страхового відшкодування, в якій позивач просив вказати норми права, за яких відмовлено у виплаті страхового відшкодування (а.с.55).

Листом від 09 січня 2024 року МТСБУ повідомило позивача, що 06 грудня 2023 року листом вих. №3-016/39963 відповідно пункту 36.1. статті 36 Закону Україну «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийняло рішення про відмову у відшкодуванні шкоди.

Позивач вважає, що МТСБУ відмовлено йому у виплаті страхового відшкодування неправильно.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

У пункті 22.1 статті 22 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV зазначено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (стаття 28 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (підпункт «а» пункту 41.1. статті 41. Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

Забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована пункт 1.7 статті 1. Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика».

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24 жовтня 2023 року у cправі № 910/4678/22 зазначив, що на «підставі приписів Закону №1961-IV внаслідок заподіяння Відповідачеві під час ДТП шкоди особою, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, МТСБУ стало учасником відповідного деліктного зобов`язання, і відшкодування Відповідачеві шкоди шляхом здійснення регламентної виплати є виконанням МТСБУ обов`язку боржника в зазначеному зобов`язанні, що має наслідком його припинення із виникненням нового (регресного) зобов`язання».

У МТСБУ існує обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної транспортному засобу, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, в разі відсутності у винної особи договору обов`язкового страхування, тільки водію транспортного засобу, який є забезпеченим в розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV, тобто має поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі від 23 жовтня 2024 року у справі № 943/207/24 (провадження № 51-3717 км 24)).

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19 (провадження № 61-3047св21) зазначено: «порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2018 року в справі № 140/481/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 753/21303/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі № 525/1592/18, від 01 серпня 2018 року в справі № 363/2222/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі № 754/10777/15-ц. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 211/3277/20 (провадження № 61-3442св22) зазначено: «Законом України від 05 липня 2012 року № 5090-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який набрав чинності 05 лютого 2013 року, до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були внесені зміни, які полягали, зокрема в тому, що із вказаної статті виключено пункт 30.3, яким передбачалося, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик. Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в чинній редакції транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Отже, для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна, оскільки вказівку на це вилучено із вказаної статті Закону, а пункт 30.3 - взагалі виключено. Враховуючи викладене, у справі, яка переглядається, у страховика виник обов`язок з відшкодування різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, хоча розмір такого відшкодування є меншим від страхової суми (ліміту відповідальності). Вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено відшкодування страховиком шкоди у розмірі вартості транспортного засобу до ДТП в разі його фізичного знищення. Подібні висновки були зроблені також в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 209/3145/15-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 362/3680/17, на які послався заявник в касаційній скарзі, в яких так само, як і у справі, що переглядається, за обставин визнання транспортного засобу фізично знищеним, коли сума страхової виплати не покривала у повному обсязі заподіяної шкоди, Верховний Суд виходив з того, що винні в ДТП особи зобов`язані відшкодувати потерпілим різницю між розміром завданої шкоди (при тому, що до цього розміру не входить вартість залишків транспортного засобу) і сумою страхової виплати».

У постанові Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/11812/18 (провадження № 61-22766 св 19) зазначено: «Апеляційний суд у цій справі, скасовуючи рішення суду першої інстанції і постановляючи нове рішення правильно зауважив на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру коштів, отриманих від продажу пошкодженого транспортного засобу. Зазначений у звіті № 2017-06-30 дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Skoda Octavia A5», державний номерний знак НОМЕР_3 , проведеного ТОВ «Експертплюс», розмір матеріального збитку у сумі 379 682,35 грн є вартістю даного автомобілю до ДТП, оскільки вартість ремонту перевищує його вартість і складає 474 506,43 грн, отже ремонт вважається економічно необґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позов і стягуючи з відповідача різницю між сумою, зазначеною у звіті № 2017-06-30, і страховим відшкодуванням, отриманим позивачем від ПрАТ «СК «Провідна» страховим відшкодуванням у розмірі 89 867,30 грн, суд першої інстанції не встановив всіх обставин, що мали значення для правильного визначення розміру завданої позивачу шкоди, а саме, вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина мала значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням отриманого власником такого транспортного засобу страхового відшкодування. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правомірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази вартості залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, що мало значення для визначення розміру завданої шкоди, невідшкодованої на час вирішення справи у суді […] У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не застосовано статтю 1194 ЦК України, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо неї, є безпідставними, оскільки підставою для відмови у позові стала недоведеність позивачем саме різниці між страховим відшкодуванням і розміром майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, що відповідає статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). Апеляційний суд, встановивши, що позивач продала пошкоджений транспортний засіб, дійшов правильного висновку про те, що нею не доведений фактичний розмір завданої шкоди, оскільки не надано доказів ціни зазначеного договору купівлі-продажу, що має бути вирахувана з суми, зазначеної у звіті № 2017-06-30».

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 стверджує, що має право на стягнення з МТСБУ страхового відшкодування у розмірі 95 328,00 грн. Позивач вказує, що внаслідок ДТП 22 жовтня 2022 року, яке сталося з вини ОСОБА_2 йому заподіяна матеріальна шкода в загальному розмірі 95 328,00 грн, що підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 369/5706/23. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована, то саме на МТСБ України покладається обов`язок із відшкодування завданої шкоди.

На підставі наданих сторонами доказів судом установлено, що 22 жовтня 2022 року сталася ДТП за участю ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «Mercedes-Benz», державний номер НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «Volvo 940» державний номер НОМЕР_1 . Щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП. Разом із тим постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у справі № 369/10953/22, адміністративна справа стосовно ОСОБА_1 закрита у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання вини у заподіянні матеріальної шкоди внаслідок ДТП (справа № 369/5706/23). Заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 винним у завдані позивачу майнової шкоди в розмірі 95 328 грн, внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. У заочному рішенні вказано що «відповідач порушив Правила дорожнього руху, а саме п.п.8.7.3 е) (червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоні миготливі сигнали забороняють рух), 8.10 (у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69, якщо їх немає не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів) ПДР України. Це спричинило настання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивача зазнав пошкоджень. У висновку експерта № 117/23 за результатами проведення автотехнічного дослідження по матеріалам справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 від 09 червня 2023 року зазначено, що у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля Mercedes-Benz ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п.8.7.3 е), 8.10 ПДР України та знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з виникнення даного ДТП. У діях водія автомобіля Volvo 940 ОСОБА_1 невідповідності вимогам ПДР України не вбачається, тому його дії не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даного ДТП. Тобто, у даному випадку має місце вина ОСОБА_2 , наявність шкоди, та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою».

Тобто вина ОСОБА_2 у заподіянні ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 95 328 грн у результаті ДТП, що мало місце 22 жовтня 2022 року, встановлена заочним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 369/5706/23, яке набрало законної сили.

Судом установлено, що автомобіль «Mercedes-Benz» державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , на момент ДТП 22 жовтня 2022 року не був забезпечений страховим полісом, що визнано та підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Натомість цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ЕР-206932040 зі строком дії по 23 листопада 2022 року.

У зв`язку зі цим на підставі положень пункту 1.7 статті 1, підпункт «а» пункту 41.1. статті 41. Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV обов`язок із відшкодування завданої позивачу шкоди покладається на МТСБ України. Тому помилковими та такими, що суперечать вказаним вище вимогам Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV є аргументи відповідача про те, що відповідальність за шкоду у результаті ДТП 22 жовтня 2022 року має нести особа, винна у ДТП. Безпідставними також є доводи МТСБ України про те, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року у справі № 36/5076/23 з ОСОБА_2 вже стягнуто шкоду у розмірі 95 328 грн. Висновків про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 резолютивна частина заочного рішення не містить. У справі № 36/5076/23 предметом позову було визнання ОСОБА_2 винним у заподіянні шкоди в результаті ДТП, а не її стягнення на користь позивача.

Згідно з наданим позивачем висновком судового експерта Абрамкіна Б.П. №2047 транспортно-товарознавчого дослідження від 24 лютого 2023 року встановлено, що ринкова вартість автомобіля Volvo 940 реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 95 328,29 грн. Розмір матеріального збитку, завданого позивачеві внаслідок ДТП, дорівнює ринковій вартості КТЗ до моменту пошкодження та складає 95 328,29 грн. У висновку зазначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (169 643,81 грн) перевищує його ринкову вартість (95 328,29 грн), тому розмір матеріального збитку дорівнює ринковій вартості транспортного засобу до моменту пошкодження.

Таким чином відповідно до висновку судового експерта Абрамкіна Б.П. №2047 транспортно-товарознавчого дослідження від 24 лютого 2023 року вартість відновлювального ремонт транспортного засобу (169 643,81 грн) перевищує вартість транспортного засобу до ДТП (95 328,29 грн), що свідчить про економічну необґрунтованість такого ремонту. Тому транспортний засіб Volvo 940 реєстраційний номер НОМЕР_1 вважається фізично знищеним.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280св20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879св21). Тому до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі статті 8 ЦК України (аналогія закону).

Суд враховує, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки транспортний засіб Volvo 940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вважається фізично знищеним, то ОСОБА_1 має право на відшкодовування різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Разом із тим, позивач не надав доказів вартості транспортного засобу Volvo 940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після ДТП (вартість залишків автомобіля). Так, у наданому позивачем висновку судового експерта Абрамкіна Б.П. №2047 транспортно-товарознавчого дослідження від 24 лютого 2023 року судовий експерт не визначив вартість транспортного засобу після ДТП. У зазначеному звіті наявні лише дані щодо вартості транспортного засобу до ДТП, тобто, до моменту аварійного пошкодження - 95 328,29 грн (а.с.26-27). Натомість будь-яких доказів вартості транспортного засобу після ДТП, тобто, після аварійного пошкодження (вартість залишків транспортного засобу), сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не містять.

За таких обставин суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що вартість матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача, складає 96 685,00 грн.

Отже, наполягаючи на відшкодуванню шкоди в розмірі ринкової вартості транспортного засобу до ДТП, позивач не надав суду доказів на підтвердження вартості транспортного засобу після ДТП, що виключає можливість визначення розміру майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Клопотань про призначення експертизи з метою визначення вартості транспортного засобу Volvo 940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після ДТП, тобто, після аварійного пошкодження (вартість залишків транспортного засобу), позивач не заявляв.

Суд акцентує увагу на тому, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Зважаючи на те, що транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним, фактичними даними, які мають значення для правильного визначення розміру завданої позивачу шкоди, є вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина має значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням отриманого власником такого транспортного засобу страхового відшкодування (див. постанову Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/11812/18 (провадження № 61-22766св19)).

Оскільки позивач не довів вартість транспортного засобу після ДТП, то суд позбавлений можливості встановити фактичний розмір завданої позивачу шкоди.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до МТСБУ про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачений судовий збір покладається на позивача.

У відзиві МТСБ України просить стягнути з позивача витрати, які планує понести МТСБУ у зв`язку з розглядом справи у розмірі 2 000,00 грн.

У пункті 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 160/19098/21).

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

На підтвердження понесених витрат відповідач надав:

довіреність від 19.12.2023 № 6-01-152, видану МТСБУ адвокату Гусєву П.В. на виконання Договору про надання послуг у сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021, укладеного між МТСБУ та АО «Інс.Лоу Груп» (а.с.69);

договір про надання послуг у сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021, укладений між МТСБУ та АО «Інс.Лоу Груп», відповідно до умов якого замовник доручає, а Виконавець за винагороду приймає на себе зобов`язання надавати послуги у сфері права (далі - послуги). Послуги, що надаються на підставі Договору, складаються з комплексу дій та/чи самостійних операцій, необхідних і достатніх для досягнення мети, визначеної замовником, за конкретними дорученнями замовника і можуть включати в себе у тому числі, але не тільки: 1) надання правової інформації, консультацій, роз`яснень і рекомендацій із правових питань; 2) правову експертизу; 3) складення правових висновків, заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 4) захист прав та законних інтересів замовника, у тому числі у формі представництва інтересів замовника в судах (не залежно від спеціалізації та інстанційності), інших органах, установах, організаціях, підприємствах, третейських судах та перед фізичними особами; 5) здійснення дії, спрямованих на врегулювання наявної дебіторської та кредиторської заборгованості замовника; 6) супровід судових справ (проваджень), виконавчих проваджень; 7) доопрацювання пропозицій (проектів) замовника щодо внесення змін до актів законодавства у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, приведення їх у відповідність до вимог нормопроектувальної техніки з метою забезпечення реєстрації відповідних проектів законодавчих актів (а.с. 71-76);

додаткову угоду від 28.12.2021 до договору про надання послуг у сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021, укладеного між МТСБУ та АО «Інс.Лоу Груп» (а.с. 76-зворот - 77);

додаткову угоду від 26.04.2024 до договору про надання послуг у сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021, укладеного між МТСБУ та АО «Інс.Лоу Груп», відповідно до умов якої замовником передано, а виконавцем прийнято завдання на ведення від імені замовника справи № 117/24 (98113), позивач - ОСОБА_1 , відповідач - МТСБ України, вартість послуг - 2 000 грн (а.с. 78, 79).

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з правовими висновками, викладеними в додаткових постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Суд вважає доведеними витрати позивача на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн, тому з ОСОБА_1 на користь МТСБ України підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 1, 22, 28, 30 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 3, 6, 8, 11, 13, 15, 16, 20, 22, 526, 1166, 1187, 1188, 1194 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Моторного (транспортного) страхового бюро України (, місцезнаходження: м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8) про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: