Номер провадження: 22-ц/813/5713/25
Справа № 509/6243/24
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року, постановленого під головуванням судді Кочко В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , служби у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , служба у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, у якому просила негайно відібрати її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у особи яка незаконно його утримує ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , і повернути його за попереднім місцем проживання, а саме: АДРЕСА_2 , допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання сина і повернення його.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона з 19.02.2011 року по 05.02.2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 .

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила дитину - ОСОБА_3 .

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року визначений порядок участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною наступним чином:

- шляхом встановлення зустрічей з дитиною: - кожну першу та третю п`ятницю, суботу, неділю щомісяця з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без присутності матері, з можливістю виїзду до місця проживання батька дитини; почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з 15:00 години до 20:00 години, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок; - почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 години 31 грудня до 19:00 години 03 січня та з 15:00 години 06 січня до 19:00 години 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок; - почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок; - половину днів шкільних канікул (в літній та зимовий період) для відпочинку та оздоровлення дитини на території України, за попереднім узгодженням періоду з матір`ю дитини;

- шляхом необмеженого спілкування батька з сином за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, з урахуванням режиму дня дитини.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року змінено. Виключені з резолютивної частини рішення наступні висновки щодо порядку визначення участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 : - почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з 15:00 години до 20:00 години, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок; - почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 години 31 грудня до 19:00 години 03 січня та з 15:00 години 06 січня до 19:00 години 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок; - почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок. В решті рішення залишено без змін.

Позивачка зазначає, що батько має законне право на участь у спілкуванні з дитиною у визначені судом дні, а мати законне право на своєчасне повернення дитини після зустрічі з батьком.

Однак, ОСОБА_1 неодноразово вчиняє злочин щодо позивача, шляхом не виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року.

У березні місяці 2024 року, позивачка віддала свого сина батьку на весняний канікулярний період, який по праву та на підставі вказаних рішень суду належить позивачу, не чинивши ніяких перешкод покладаючись на його благонадійність. Але, батько дитини в телефонних розмовах повідомляв позивачу, що не має наміру віддавати позивачу дитину. Що спонукало позивача звернутися з метою захисту своїх законних прав до правоохоронних органів м. Кодима. Таким чином 10 квітня 2024 року, позивач зареєструвала заяву до поліції щодо низки правопорушень вчинених ОСОБА_4 .

Весь час від народження син проживав з позивачем.

З 09.02.2016 року син ОСОБА_3 зареєстрований та фактично проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_3 . Навчається в комунальному закладі «Опорний заклад «Кодимський ліцей №2» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області». Але, - 03, 04, 07, 08, 09, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18 жовтня 2024 року і до сьогодні не відвідував комунальний заклад «Опорний заклад «Кодимський ліцей №2» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області» так як, був позбавлений права на освіту неправомірними діями його батька.

02.10.2024 року ОСОБА_1 перебуваючи у м. Кодима Подільського району Одеської області не повернув малолітнього сина позивачу і повідомив, що взагалі не збирається повертати дитину - ОСОБА_5 , так як хоче виховувати його сам.

Позивачка вважає, що ОСОБА_1 у незаконний спосіб позбавив права виховувати позивачем сина ОСОБА_5 , шляхом зміни місця проживання дитини, без згоди позивача та без відповідного рішення суду.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , посилаючись на те, що матір не виконує повною мірою та належним чином свої батьківські обов`язки, що порушує права дитини, та вважає, що проживання дитини з матір`ю може загрожувати життю та здоров`ю дитини.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 до 22 вересня 2025 року (до настання ОСОБА_6 14 років).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції визначивши місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 не взяв до уваги інтереси дитини, неповно з`ясував всі обставини у справі, а також не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Іскра С.Л., представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 18 листопада 2025 року представник служби у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 113, 114, 116 зв.б. т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника адвоката Шаврова І.І., ОСОБА_1 , його представника адвоката Іскру С.Л.,вислухавши дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з 19 лютого 2011 року по 05 лютого 2014 року перебували у шлюбі.

Під час перебування сторін у шлюбі у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24 липня 2024 року.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у справі №503/156/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Кодимської районної державної адміністрації Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 ..

Визначено участь батька, ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні сина, ОСОБА_3 , наступним чином:

1) шляхом встановлення зустрічей з дитиною:

- кожну першу та третю п`ятницю, суботу, неділю щомісяця з 17:00 години

п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без присутності матері, з можливістю виїзду до місця проживання батька дитини;

- почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з 15:00 години до 20:00 години, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

- почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 години 31 грудня до 19:00 години 03 січня та з 15:00 години 06 січня до 19:00 години 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

- почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

- половину днів шкільних канікул (в літній та зимовий період) для відпочинку та оздоровлення дитини на території України, за попереднім узгодженням періоду з матір`ю дитини;

2) шляхом необмеженого спілкування батька з сином за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, з урахуванням режиму дня дитини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у справі №503/156/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року змінено; виключено з резолютивної частини рішення наступні висновки щодо порядку визначення участі батька, ОСОБА_1 , у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3 :

- почергово, через один рік, в день народження дитини з 15:00 години до 20:00 години, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

- почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 години 31 грудня до 19:00 години 03 січня та з 15:00 години 06 січня до 19:00 години 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

- почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 години п`ятниці до 19:00 години неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок.

В решті рішення залишено без змін.

На підставі вищезазначених судових рішень було визначено участь батька, ОСОБА_1 , у спілкуванні з сином, ОСОБА_3 , та його вихованні після розлучення подружжя.

04 березня 2025 року ОСОБА_1 надала висновок органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, затверджений рішенням виконавчого комітету від 11.02.2025 р. № 1207 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Кодимської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини».

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24 вересня 2008 року № 866 (далі Порядок»), на який посилається також ОСОБА_1 , для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини, служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька, щодо дитини.

Судом встановлено, що фактичним місцем проживання (тобто перебування, як того вимагає Порядок) дитини є адреса проживання її батька - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , оскільки з серпня 2024 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком, а за адресою матері у м. Кодимі з того ж часу та по теперішній момент не мешкає.

Належною юридичною особою, що має представляти орган опіки та піклування у даній справі відповідно до ст. 19 СК України, є орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області.

Згідно з пунктом 72 Порядку працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Ані дитину ОСОБА_5 , ані ОСОБА_3 , не було відвідано працівником служби у справах дітей Кодимської міської ради Подільського району Одеської області за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджує, як ОСОБА_3 , так і його батько, ОСОБА_1 , до яких працівники зазначеного органу не приходили.

Відповідно, й не було проведено бесіду з батьком дитини, обстежено умови проживання дитини, а за результатами обстеження, відповідно, не було складено спеціальний акт за формою згідно з додатком №9 до Порядку, як то встановлено вищезазначеною нормою законодавства.

Більш того, посадовими особами не було вислухано думку дитини, ОСОБА_3 , який досяг віку тринадцяти років та відповідно до ст. 160 СК України згідно зі своїм віком та зрілістю здатен сформулювати та висловити власні погляди з питань, що стосуються його особистого місця проживання.

Судом встановлено, що органом опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, наданий ОСОБА_1 , було складено з численними порушеннями вказаного Порядку, а тому суд обґрунтовано не взяв його до уваги.

Згідно із висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 23.01.2025 року №12 про визначення місця проживання дитини, вбачається за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , визначивши місце проживання дитини з батьком до досягнення дитиною 14 років, суд першої інстанції виходив знаступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.

Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення п. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції, ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до положень ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом вірно встановлено, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10.09.2019 року у справі № 503/156/19 та постановою Одеського апеляційного суду від 26.01.2021 року було визначено способи участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні сина, ОСОБА_3 . Місце проживання дитини, ОСОБА_3 , жодним судовим рішенням не було визначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки, ОСОБА_3 проживав з матір`ю за відсутності відповідного рішення суду про це, твердження про самочинну зміну ОСОБА_1 місця проживання дитини не має місця, а заявлення ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_1 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання є безпідставним.

Відповідно до ст. ст. 164, 170 СК України позивачка, ОСОБА_1 , не має жодних підстав для заявлення до ОСОБА_1 позовних вимог про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, оскільки певне місце проживання дитини визначено не було, а отже - дитина має право проживати з будь-ким з батьків, а батьки мають однакові права та обв`язки щодо дитини на підставі ст. 141 СК України.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується не в повній мірі та вважає, що суд першої інстанції роблячи такі висновки помилився, застосовуючи норми процесуального права.

Відповідно ч. 2 п. 2 до ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року саме за позовом ОСОБА_1 визначено його участь, у спілкуванні з дитиною, ОСОБА_3 .

При цьому, положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до вимог Сімейного Кодексу України саме на сторону, яка не проживає з дитиною розповсюджуються норми СК України та ЦПК України щодо відновлення порушених прав.

За таких підстав, колегія суддів приходить висновку, що з урахуванням встановленого судом порядку спілкування батьком з дитиною, дитина проживала саме з матір`ю ОСОБА_1 .

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02.10.2024 року між дитиною ОСОБА_6 та матір`ю і дідусем виник конфлікт, під час якого матір та дідусь ОСОБА_7 , застосували до ОСОБА_3 фізичне насилля, внаслідок чого до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис № 0000416 від 03.10.2024 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України.

Після цього випадку, дитина ОСОБА_8 звернувся на допомогу до батька ОСОБА_3 , який у свою чергу з метою уникнення конфліктних ситуацій забрав сина за його згодою до себе.

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що посилання ОСОБА_1 , на те що батько самовільно відібрав дитину, є безпідставними.

Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 18 квітня 2025 року у справі № 161/20631/23.

Колегія суддів враховує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, а тому приходить висновку що відібрання у ОСОБА_1 дитини є неможливим, оскільки останній об`єктивно не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, не поводиться жорстоко з дитиною, не є хронічним алкоголіком або наркоманом, не вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, як того вимагає ст. 170 СК України.

Крім того, судом першої інстанції, а також судом апеляційної інстанції у судовому засіданні була заслухана думка дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якої судом встановлено, що дитина бажає проживати разом з батьком, дитині подобається проживати саме з батьком, проводити з батьком дозвілля, батько допомагає дитині з уроками, проводить багато часу з дитиною, у дитини саме з батьком склалися теплі, дружні та відверті стосунки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Батько зарахував сина до 8 класу Одеського ліцею «Надія» Одеської міської ради, що підтверджується довідкою № 01-26/665 від 07.10.2024 р., а також займається відновленням психологічного та емоційного стану дитини, продовжує гідно її виховувати, брати активну участь у навчанні та позашкільному розвитку сина. Батько дбає також і про позашкільний розвиток дитини, у зв`язку з чим ОСОБА_3 відвідує дитячі секції та тренування, що підтверджується договором про надання спортивно-оздоровчих послуг, укладених між ОСОБА_3 , як замовником, та ТОВ «ФІТ ДРІМ», як виконавцем, за яким замовник доручає, а виконавець надає спортивно-оздоровчі послуги у спортивному клубі «Fitness Stadium» за адресою: АДРЕСА_4 .

Із службової характеристики ОСОБА_1 від 08.04.2024 року № 60.71924 вбачається, що ОСОБА_1 на даний момент займає посаду заступника начальника відділення поліції з превентивної діяльності відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, має звання майора поліції, характеризується як відповідальний, цінний співробітник та відданий справі служіння українському народові поліцейський із відповідними моральними якостями.

За сумлінне виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, бездоганну службу, вагомі заслуги в боротьбі зі злочинністю, забезпеченні публічного порядку, захисті конституційних прав та свобод людини і громадянина ОСОБА_1 був нагороджений виконавчим комітетом Одеської міської ради почесною грамотою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має стабільний дохід вище середнього, який дозволяє йому мати якісний рівень життя та повністю забезпечувати дитину всім необхідним, як-то правильне здорове харчування, якісне навчання, включаючи витрати на шкільні приналежності, підручники, репетиторів тощо, відвідування секцій та тренувань, стильний сучасний одяг, різного роду відпочинок, а також предмети не першої необхідності, яких потребує дитина та кишенькові гроші. На підтвердження надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (відповідь на запит в електронному вигляді) від 11.10.2023 р. та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору (відповідь на запит в електронному вигляді) від 13.02.2024 року.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурським Г.М. за р. № 187, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., у якій наразі з батьком проживає син, ОСОБА_3 , в окремій кімнаті з добрими умовами. Окрім квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. за р. № 2452, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер :02:005:0428, площею 0,08 га, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 278,3 кв.м., житловою площею 78,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 . Також у власності ОСОБА_1 знаходяться автомобіль марки BYD, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 10.01.2024 року, та автомобіль марки Volkswagen, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 04.06.2021 року.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, при цьому помилився в застосуванні норм процесуального права, однак прийшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, частковому задоволенню позовних вимог ОСОБА_1 з визначенням місця проживання дитини з батьком.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції визначивши місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 не взяв до уваги інтереси дитини, неповно з`ясував всі обставини у справі, а також не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, яким надана оцінка судом першої інстанції, яким при визначенні місця проживання дитини був дотриманий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, при цьому помилився в застосуванні норм процесуального права, які підлягають застосуванню, а тому підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 28 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда