Дата документу 12.11.2025 Справа № 317/6392/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/6392/24 Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/1669/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що 03.09.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., було придбано земельну ділянку, яка розташована на території Лисогірської сільської ради за межами населеного пункту (Запорізька область, Запорізький район) площею 1,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0259, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

У відповідності до умов укладеного договору ОСОБА_2 у повному обсязі розрахувався з ОСОБА_3 за придбану земельну ділянку під час підписання договору.

Наприкінці листопада 2023 року ОСОБА_2 стало відомо, що право власності на земельну ділянку, яка ним була придбана у ОСОБА_3 , зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М.

ОСОБА_2 вважає, що його право власності на спірну земельну ділянку має бути відновлено у судовому порядку з огляду на наступне.

Позивач на підставі укладеного з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., 03.09.2012 набув право власності на спірну земельну ділянку. Подальші дії відносно набутого права власності на земельну ділянку позивач не вчиняв з огляду на діюче на той ча законодавство України.

З інформаційної довідки позивачу стало відомо, що право власності на придбану ним земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М.

Оскільки інформаційна довідка містила лише інформацію про прізвище, ім`я та по батькові особи, за якою на даний час зареєстроване право власності на належну позивачу земельну ділянку, ОСОБА_2 , з метою дотримання вимог ст. 175 ЦПК України при поданні позовної заяви до ОСОБА_4 , звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про забезпечення доказів шляхом витребування у приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. належним чином засвідчених копій матеріалів нотаріальної справи щодо придбання у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки.

05.06.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/4472/24 (провадження № 2-з/334/40/24) задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів до подання позовної заяви.

Позивач не знайомий з ОСОБА_4 та будь-яких правочинів з нею та третіми особами ніколи не укладав щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0259.

З копій матеріалів нотаріальної справи щодо придбання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки з кадастровим номером № :03:001:0259 на підставі договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 видно, що зазначену земельну ділянку вона придбала у ОСОБА_3 .

У пункті 2 договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 зазначено, що ця земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 від 02.04.2010, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 13.12.2021, виданим державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Мірошник Н.М.

Право власності на вищезазначену земельну ділянку за продавцем зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021, номер запису про право власності 45876131, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060.

ОСОБА_3 повторно здійснив відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_4 . При цьому право власності на зазначену земельну ділянку перед укладенням договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК № 601488, виданого 02.04.2010 відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області.

У відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу № 894, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., 03.09.2012 ОСОБА_2 у повному обсязі розрахувався з ОСОБА_3 за придбану земельну ділянку під час підписання договору.

У пункті 8 договору купівлі-продажу № 34 від 14.01.2022 продавцем засвідчено, що земельна ділянка до моменту укладення договору нікому іншому не продана, що не відповідає дійсності.

ОСОБА_3 після фактичного переходу земельної ділянки у власність позивача, на підставі копії державного акту на право власності на земельну ділянку повторно зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку та в подальшому здійснив її вже повторний продаж ОСОБА_4 .

Отже, спірна земельна ділянка була відчужена особою, яка не мала на це право, без відома фактичного власника такої земельної ділянки.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на свою користь земельну ділянку площею 1,1000 гектарів з кадастровим номером :03:001:0259, яка розташована на території Лисогірської сільської ради за межами населеного пункту, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 березня 2025 замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0259 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), площею 1,1000 га на користь ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 968,96 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що під час укладення 03 травня 2024 року договору дарування земельної ділянки між нею та ОСОБА_4 приватним нотаріусом було перевірено право власності на земельну ділянку. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_4 , яка придбала земельну ділянку у ОСОБА_3 , який отримав її у власність шляхом приватизації. Жодних перешкод щодо укладення угоди не було виявлено. Факту наявності у ОСОБА_2 будь-коли права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0259 не встановлено, отже він ніколи не був власником цієї земельної ділянки.

Вказує, що вона є добросовісним набувачем, одразу приступила до виконання прав та обов`язків власника земельної ділянки. Позивачем не надано доказів того, що він є власником спірної земельної ділянки.

Під час укладення між нею та ОСОБА_4 договору дарування від 03 травня 2024 року їй було передано докази сплати ОСОБА_4 земельного податку за спірну земельну ділянку у період 2023-2024 роки. Ці докази свідчать про те, що ОСОБА_4 в органах ДПС України обліковувалась як власник земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0259 та належним чином виконувала обов`язки власника земельної ділянки. Наведене може свідчити про фіктивність угоди купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Виходячи з того, що вона та ОСОБА_4 відкрито володіли/володіють та користувались/користуються земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0259 сумарно більше 3 років, та виконували/виконують усі обов`язки власника земельної ділянки, вилучення вказаної земельної ділянки не матиме ознак пропорційності меті втручання у право.

Зауважує, що оскільки ОСОБА_2 не набув право власності на спірне нерухоме майно, так як перехід права не був оформлений у встановленому законом порядку, то у нього відсутнє право, яке підлягає захисту в порядку, встановленому ст. 387 ЦК України

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Москаленко Ю.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Марковського М.С., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Суд виходив із того, що право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2012 позивач набув 03.09.2012, тобто з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. З моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.09.2012 право власності ОСОБА_3 було припинено, а відсутність державної реєстрації покупцем майна не відновлює право власності особи, яка відчужила своє майно. Отже, фактично ОСОБА_3 14.01.2022 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу щодо земельної ділянки, яка йому на той час вже не належала та вибула з його володіння. Надалі ОСОБА_4 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 . Усупереч закону вказані особи реалізували право, якого за законом не могли реалізувати.

Також суд дійшов висновку, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 є обґрунтованими, а втручання держави у її право власності є виправданим, оскільки порушення загальновідомого, чітко визначеного законодавством порядку отримання у власність земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. При цьому суд врахував, що спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею шляхом відчуження ділянки особою, яка не мала такого права.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 15.03.2010 № 576, ОСОБА_3 належить право власності на земельну ділянку площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області, за межами населеного пункту, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

З копії Розпорядження голови районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010 «Про затвердження проекту відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства» вбачається, що ОСОБА_3 передано у власність для особистого селянського господарства земельну ділянку площею 1,1000 га за рахунок земель запасу (рілля) Лисогірської сільської ради, розташованих за межами населених пунктів.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., ОСОБА_3 зобов`язався передати належну йому на праві приватної власності, а ОСОБА_2 зобов`язався прийняти у власність земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради, за межами населеного пункту, та сплатити суму, передбачену договором.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі Розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, що підтверджується Витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № ВТ-42012 від 28.08.2012, виданим відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 від 02.04.2010, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0259.

За змістом п. 4 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 продаж земельної ділянки сторони здійснюють за 17 000,00 грн., які покупець сплатив продавцю всі повністю при підписанні цього договору, а продавець отримав цю грошову суму при підписанні цього договору.

За умовами п. 16 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 сторони домовились, що під передачею земельної ділянки, що є предметом цього договору, та її прийняттям, слід вважати отримання покупцем примірника цього договору, після підписання його сторонами.

Згідно п. 17 договору купівлі-продажу від 03.09.2012 право власності на земельну ділянку виникає у покупця після підписання цього договору та державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Відомості про вказаний договір містяться у Державному реєстрі правочинів, про що свідчить Витяг з Державного реєстру правочинів.

Надалі, згідно договору купівлі-продажу від 14.01.2022 ОСОБА_3 зобов`язався передати належну йому на праві приватної власності, а ОСОБА_4 зобов`язалась прийняти у власність земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, розташовану на території Лисогірської сільської ради, кадастровий номер :03:001:0259, за яку вона сплатила передбачену цим договором грошову суму продавцю.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 601488, виданого на підставі Розпорядження Запорізької районної державної адміністрації № 576 від 15.03.2010, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 від 02.04.2010, що підтверджується Витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № НВ-021 від 13.12.2021, виданим державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Мірошник Н.М. Право власності на вищевказану земельну ділянку за продавцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 292200026, виданим державним реєстратором Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району запорізької області Гопка Ю.В. 20.12.2021.

За змістом п. 4 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 за домовленістю сторін продаж земельної ділянки здійснюється за 13 811,00 грн., яку сторони вважають справедливою, її розмір не пов`язаний із збігом впливу важких для сторін обставин. Зазначену грошову суму продавець одержав від покупця всю повністю до підписання цього договору. Своїм підписом на цьому договорі ОСОБА_3 підтверджує факт повного розрахунку за продаж вищезазначеної земельної ділянки та відсутність будь-яких матеріальних претензій до ОСОБА_4 .

Пунктом 6 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 визначено, що продавець продав, а покупець купила за цим договором земельну ділянку, вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про які на час підписання договору продавець та покупець не могли знати.

Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 продавець гарантує, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, входить до категорії земель, що можуть бути відчужені відповідно до законодавства України, до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного фонду юридичних осіб, іншим способом не відчужена, не заставлена, під забороною відчуження (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, постійними чи строковими сервітутами не обтяжена.

За умовами п. 17 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 сторони домовились, що під передачею земельної ділянки, що є предметом цього договору, та її прийняттям, слід вважати отримання покупцем примірника цього договору, після підписання його сторонами.

Згідно п. 19 договору купівлі-продажу від 14.01.2022 право власності на земельну ділянку виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав.

За змістом Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 292200026 від 23.12.2021 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0259 (дата державної реєстрації 20.12.2021). Аналогічні відомості містяться у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 13.12.2021.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 355293284 від 21.11.2023, з 14.01.2022 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0259.

Надалі, відповідно до договору дарування від 03.05.2024 ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, місце розташування Запорізька область, Запорізький район, тг Біленьківська (раніше Запорізька область, Запорізький район, Лисогірська сільська рада), кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0259, а ОСОБА_1 дарунок прийняла.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав № 377212298 від 03.05.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0259 належить ОСОБА_1 .

Як власнику земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0259, ОСОБА_4 у 2023-2024 роках податковим органом визначались суми податкових зобов`язань з земельного податку з фізичних осіб. Належні до сплати суми земельного податку з фізичних осіб були сплачені ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина першою статті 317 ЦК України).

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на 03.09.2012) було визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За положеннями ч. 1 ст. 182 ЦК України (у редакції, чинній на 03.09.2012) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також - у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

У постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 922/1645/18 зазначено, що частиною другою статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії та які мають пріоритет над записами, що містяться в Державному реєстрі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) виснувала, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

«Спірні правовідносини у справі виникли 21 листопада 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири).

Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:

- в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),

- за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року.

Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали.

Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу.

З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2012 позивач набув 03.09.2012, тобто з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. З моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.09.2012 право власності ОСОБА_3 було припинено, а відсутність державної реєстрації покупцем майна не відновлює право власності особи, яка відчужила своє майно.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично ОСОБА_3 14.01.2022 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу щодо земельної ділянки, яка йому на той час вже не належала та вибула з його володіння. Надалі ОСОБА_4 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 . Усупереч закону вказані особи реалізували право, якого за законом не могли реалізувати. Спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею шляхом відчуження ділянки особою, яка не мала такого права. Отже, ОСОБА_2 є власником спірної земельної ділянки та має право на її витребування з чужого незаконного володіння.

В контексті оцінки добросовісності набувача спірного майна, колегія суддів враховує таке.

Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.

Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення власника ОСОБА_2 , витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача ОСОБА_1 є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Тому повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету.

З огляду на характер спірних правовідносин апеляційний суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

С.В. Кухар