Справа № 344/4462/24
Провадження № 22-ц/4808/1604/25
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Луганської В.М.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представника, представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Департамент соціальної політики Івано-Франківської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2025 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з заявою провизнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.

Заяву обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 є її рідною бабусею. В силу похилого віку бабуся має певні проблеми із здоров`ям, а саме проблеми з опорно-руховим апаратом (з ногами), зором та з пам`яттю. Наявні проблеми із здоров`ям впливають на можливість ОСОБА_3 вільно рухатись, орієнтуватися в просторі, надавати належну оцінку своїм діям та відповідати за них.

Як зазначено у заяві, ОСОБА_2 офіційно працевлаштована та зосереджена на вихованні двох дітей, 2011 та 2014 року народження. Натомість її чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яким вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, є здоровим, працевлаштований неофіційно та має вільний графік роботи, отримує дохід, має у власності 1/2 частку квартири, а тому має достатньо часу для того, щоб виконувати обов`язки опікуна належним чином. За місцем роботи характеризується позитивно, до відповідальності не притягувався.

Просила визнання фізичну особу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатною, встановити над нею опіку та призначити опікуном ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2025 року задоволено частково заяву ОСОБА_2 .

Визнано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 недієздатною. Встановлено над недієздатною ОСОБА_3 опіку та до призначення опікуна недієздатній ОСОБА_3 обов`язки зі здійснення опіки над нею покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Для рішення про визнання ОСОБА_3 недієздатною судом визначено дворічний строк дії з моменту набрання ним законної сили.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду першої інстанції в частині покладення обов`язків зі здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_3 на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Вважає, що рішення в цій частині підлягає зміні.

Вказує, що при розгляді цієї справи важливим було одразу призначити опікуна для уникнення неналежного забезпечення реалізації особистих немайнових та майнових прав та інтересів недієздатної ОСОБА_3 .

При призначенні опікуна обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Тому за наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний лише перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених відповідними правилами.

Апелянт зазначає те, що жодними нормами та правилами не передбачено покладеного обов`язку на орган опіки та піклування перевіряти документи, що стосуються відстрочки від мобілізації особи, яка звертається із відповідною заявою. Однак при розгляді справи по суті суд з`ясував в ОСОБА_1 чи є такий військовозобов`язаним та чи наявна в нього бронь або відстрочка від мобілізації.

Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи над якою встановлюється опіка.

Просить змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про призначення опікуна недієздатній ОСОБА_3 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 посилається на незаконність рішення суду першої інстанції в частині покладення обов`язків зі здійснення опіки над нею на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню.

На думку апелянта, суд під час розгляду справи мав невідкладно призначити опікуна, щоб не допустити неналежного забезпечення реалізації особистих немайнових та майнових прав і інтересів недієздатної ОСОБА_3 .

Якщо орган опіки та піклування надає висновок про доцільність призначення певної особи опікуном, суд повинен лише перевірити, чи відповідає цей висновок вимогам закону щодо його змісту та обґрунтованості, зокрема чи підготовлений він на підставі документів, визначених Правилами опіки та піклування.

Суд першої інстанції помилково вважав, що для забезпечення найкращих інтересів ОСОБА_3 необхідно покласти здійснення опіки над нею на орган опіки та пікіування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, що є помилковим, оскільки з матеріалів справи вбачається, що найкращим інтересам ОСОБА_3 буде відповідати призначення опікуном саме ОСОБА_7 , оскільки він є щонайменше рідною особою, вже здійснює за нею догляд, обізнаний про її розпорядок дня, звички, наявні хвороби та її потреби в силу віку.

Натомість будь-який представник органу опіки та піклування є сторонньою та незнайомою особою, призначення якого для здійснення опіки ОСОБА_3 призведе лише до зайвого стресу бабусі та негативно вплинути на здоров`я ОСОБА_3 .

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму, вказавши одну з підстав відмови призначення опікуном ОСОБА_1 - начебто не врахувавши, що наявний висновок органу опіки та піклування дійсно відповідає найкращим інтересам ОСОБА_3 у порівнянні зі здійсненням над нею опіки органом опіки та піклування.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо призначення опікуна недієздатній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і в цій частині ухвалити нове рішення, яким призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 опікуном над недієздатною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представник, представник ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведених у ній.

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та представник Департаменту соціальної політики Івано-Франківської міської ради в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представника, представника ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною бабусею заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с. 12, 23).

В матеріалах справи наявні копії документів, що підтверджують факт смерті чоловіка ОСОБА_3 (т. 1, а.с.18), а також наявність у обох її синів другої групи інвалідності (т.1, а.с. 21-22, 41-43).

Звертаючись до суду з заявою провизнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, заявниця посилалася на те, що її бабуся ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в силу похилого віку має певні проблеми із здоров`ям (проблеми з опорно-руховим апаратом (з ногами), із зором та з пам`яттю), які впливають на можливість ОСОБА_3 вільно рухатись, орієнтуватися в просторі, надавати належну оцінку своїм діям та відповідати за них.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №88/2025 від 20.03.2025, наданого на виконання ухвали суду про призначення судової психіатричної експертизи, ОСОБА_3 страждає стійким хронічним психічним розладом деменцією змішаного (переважно судинного) генезу, і згідно МКХ-10 F01.8. ОСОБА_3 не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними (т.1, а.с. 173-176).

Відповідно до подання департаменту соціальної політики виконкому міської ради від 07.03.2024 №23-д, враховуючи рекомендації опікунської ради при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради від 01.03.2024 року, з метою створення належних умов реалізації прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважати за можливе призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а проживає за адресою: АДРЕСА_2 , опікуном над бабусею дружини ОСОБА_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 при умові визнання її недієздатною в судовому порядку (т.1 а.с. 227).

Відповідно до ч.1 ст.39 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України (ч.2 ст. 39 ЦК України).

Положеннями статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина 1 статті 39, частина 1 статті 40 ЦК України).

Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.

З наведеного вбачається, що хронічний, стійкий психічний розлад є підставою для визнання фізичної особи недієздатною, якщо вона внаслідок цього нездатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу" психічні розлади розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що «за положеннями частини 1 статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною 2 статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України (в постанові покликання на статті ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення такої). Відповідно до статті 239 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений».

Згідно ч.3 ст.296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.

Відповідно до положень статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 71 ЦПК України визначено осіб, які належать до членів сім`ї чи близьких родичів, а саме чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб.

Згідно ч. 1 ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Частиною першою статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).

Аналіз змісту частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18).

Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99р. № 34/166/131/88 (далі-Правила), опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки.

Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад.

Відповідно до п.1.7 Правил органи опіки та піклування вирішують в тому числі питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування); розглядають скарги на дії опікунів (піклувальників); вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування.

Згідно з п.1.8 Правил рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку.

Пунктом 3.1 Правил передбачено, що для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.

Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.

Згідно з підпунктами 3.2, 3.3 Правил опіки та піклування опікунами (піклувальниками) не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину. Документи, за наявності яких органи опіки і піклування призначають опікуна: повідомлення державних, громадських організацій або заяви громадянина (громадян); копії свідоцтва про народження особи, що потребує опіки, або іншого документа, який підтверджує її вік; копія свідоцтва про смерть батьків або рішення суду про визнання громадянина безвісно відсутнім або оголошення їх померлими чи інших матеріалів, які підтверджують неможливість виховання дитини. Якщо опіка призначається над повнолітньою особою, - рішення суду про визнання даної особи недієздатною; акт обстеження умов життя особи, що потребує опіки, і опис її майна; довідки про стан здоров`я особи, що потребує опіки (якщо вона раніше проживала окремо), та майбутнього опікуна (піклувальника); довідка про місце проживання майбутнього опікуна і його заява про прийняття на себе обов`язків про опіку; акт перевірки умов життя майбутнього опікуна та висновок від органів опіки та піклування за місцем проживання опікуна про можливість виконувати опікунські обов`язки; довідка лікувальної установи про відсутність в сім`ї майбутнього опікуна (піклувальника) захворювань, що перешкоджають влаштуванню до нього особи, що потребує опіки; документ про закріплення за дитиною житлової площі.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_8 , суд першої інстанції в частині визнання ОСОБА_3 недієздатною врахував наявність висновку судово-психіатричного експерта №88/2025 від 20.03.2025 і зважаючи на обставини, які встановлені судом при безпосередньому спілкуванні з ОСОБА_3 в судовому засіданні дійшов висновку про наявність підстав для визнання її недієздатною.

Учасниками справи рішення суду першої інстанції щодо визнання особи недієздатною не оскаржується, тому воно не переглядається судом апеляційної інстанції у цій частині.

Щодо визначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що на час розгляду заяви відсутні підстави для призначення його опікуном над недієздатною, тому в цій частині заяви суд відмовив у її задовооленні. При цьому, з метою захисту прав та інтересів ОСОБА_3 до призначення їй опікуна суд вважав за необхідне покласти обов`язки зі здійснення опіки над нею на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Суд першої інстанції вказав на те, що можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Тому за наявності висновку органу опіки та піклування про доцільність призначення опікуном певної особи суд зобов`язаний лише перевірити відповідність цього висновку вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, зокрема чи складений такий висновок на підставі документів, передбачених Правилами опіки та піклування.

У постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22 (провадження № 61-8758св23) зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21), від 28 лютого 2024 року у справі №372/3474/21 (провадження № 61-16349св23), від 27 листопада 2024 року у справі № 341/1526/23 (провадження № 61-6358св24), від 04 грудня 2024 року у справі № 634/1126/23 (провадження № 61-9837св24), від 24 липня 2024 року у справі № 727/597/24 (провадження № 61-6720св24), від 30 квітня 2025 року у справі № 710/1549/23 (провадження № 61-1733св25).

Відповідно до подання департаменту соціальної політики виконкому міської ради від 07.03.2025 №23-д, враховуючи рекомендації опікунської ради при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради від 01.03.2024 року, з метою створення належних умов реалізації прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважати за можливе призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном над бабусею дружини ОСОБА_3 , при умові визнання її недієздатною в судовому порядку.

Проаналізувавши обставини цієї справи, суд першої інстанції вказав, що таке подання органу опіки та піклування в розумінні положень статті 60 ЦК України і Правили опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999№ 34/166/131/88, не є обґрунтованим та мотивованим належним чином.

Оскільки відповідного обґрунтування доцільності призначення опікуном саме заінтересованої особи ОСОБА_1 , який не є родичем особі, щодо якої вирішується питання про визнання її недієздатною, не проживає разом з нею, за наявності у недієздатної невістки ОСОБА_5 (т.1, а.с.24-27), інших онуків (зокрема, і заявниці ОСОБА_2 ), органом опіки та піклування не зазначено; подання не містить належної мотивації, а також будь-яких обґрунтувань, чи мотивів з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення саме його.

Суд першої інстанції звернув увагу на наявність в матеріалах справи документів, які підтверджують факт смерті чоловіка ОСОБА_3 (т. 1, а.с.18), а також наявність у обох її синів другої групи інвалідності (т.1, а.с. 21-22, 41-43).

Врахувавши вищевказане суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належного обґрунтування об`єктивної неможливості інших родичів ОСОБА_3 бути її опікунами, в тому числі і заявниці ОСОБА_2 (рідної внучки) подання не містить. Тому суду дійшов вірного висновку, що сам факт того, що ОСОБА_2 працює, має дітей та не заперечує проти призначення опікуном її чоловіка не може вважатися належною мотивацією органу опіки та піклування.

Отже поданням встановлено наявність інших близьких осіб, але без обґрунтування неможливості бути опікунами з формальним посиланням на відсутність заперечень з їхньої сторони. Подання не містить інформації про наявність чи відсутність у недієздатної інших онуків, окрім заявниці.

Відповідно до ч. 1 с. 264 Сімейного кодексу України визначено, що внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.

Такий нормативний обов`язок внуків піклуватися про своїх бабу, діда не обумовлений наявністю будь-яких обставин.

Суду першої інстанції не було надано достатніх та належних доказів і таких не вбачається з матеріалів справи про неможливість виконання функцій опікуна наявними іншими близькими родичами.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду і вважає їх повними та обґрунтованими.

Доводи апелянтів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині покладення обов`язків зі здійснення опіки над недієздатною ОСОБА_3 на орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, як і доводи апеляційних скарг, що обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність тільки подання органу опіки та піклування щодо доцільності такого призначення є необґрунтованими і спростовуються наведеними у рішенні та цій постанові мотивами.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 25 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Луганська