Справа № 466/6461/25
Провадження № 2/466/2828/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі :

головуючого судді Зими І. Є.

при секретарі Васинчик М. О.

з участю представника позивача Шандарівського Т. Г.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання дій незаконними та скасування рішення про зняття з зареєстрованого місця проживання , -

в с т а н о в и в :

07 липня 2025 року, ОСОБА_2 , через свого представника, адвоката Шандарівського Т.Г., звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконними дії ОСОБА_3 та скасувати рішення Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зняття ОСОБА_2 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог зазначає, що ОСОБА_2 з 2004 року проживає та продовжує проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на цю квартиру з 13.10.2020 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі іпотечного договору у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики. 08.02.2021 ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. 06.05.2021 ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_4 24.04.2024.

З відповіді на адвокатський запит свого представника ОСОБА_2 дізналася, що 20.01.2021 її було знято з реєстрації місця проживання. Вона зазначає, що заявником щодо зняття з реєстрації був ОСОБА_3 . Позивачка вважає незаконними як дії ОСОБА_3 , так і рішення Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

ОСОБА_2 наполягає, що зняття її з реєстрації було здійснено з порушенням закону. Підкреслює, що відсутність зареєстрованого місця проживання істотно ускладнює реалізацію її прав та виконання обов`язків у взаємовідносинах з податковими органами, банківськими установами, правоохоронними органами та іншими організаціями, які вимагають документального підтвердження місця реєстрації.

Ухвалою суду від 10.07.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

04.07.2024 року, на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Богомазової І. О. Свої аргументи сторона мотивує тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_3 , 10.10.2020, в позасудовий спосіб на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого іпотечним договором від 12.09.2017 (ч. 1, 2, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Сам іпотечний договір із таким застереженням є документом, що підтверджує припинення права користування житлом колишнього власника-боржника (п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затв. ПКМУ № 207 від 02.03.2016 чинні на момент виникнення спірних правовідносин). Тому орган реєстрації правомірно здійснив дії по зняттю позивачки з реєстрації на підставі договору відчуження (іпотечного договору). Позовні вимоги вважає безпідставними , оскільки: позивачка втратила право власності та право користування квартирою ще у 2020 році через невиконання договору позики; зняття з реєстрації і виселення - різні процедури; позивачка ототожнює їх; реєстрація місця проживання не є підставою для проживання в чужій квартирі. Просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності, адже ОСОБА_2 знала про втрату права власності щонайменше 06.05.2021 (дві власноручні розписки, в яких вона підтвердила факт продажу квартири та відсутність претензій). Трирічний строк позовної давності сплив 07.05.2024 (ст. 257, 261 ЦК України). Про порушення права , на думку відповідача, позивачка дізналась не в квітні 2025, а значно раніше, тому просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК).

01.09.2025 року, на адресу суду надійшла відповідь на відзив .

10.09.2025 року, на адресу суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів.

16.09.2025 року, на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив.

20.10.2025 року, на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивачки.

10.11.2025 року, на адресу суду надійшли пояснення позивачки у справі.

18.11.2025 року, на адресу суду надійшли пояснення представника ОСОБА_4 адвоката Копитчака Є. І. Згідно вказаних пояснень, ОСОБА_2 не є власником квартири, не має речових чи зобов`язальних прав на неї, не є членом сім`ї нинішньої власниці ( ОСОБА_4 ) і не надала жодного договору чи судового рішення, що давало б їй право користування вказаним нерухомим майном. За відсутності житлового права реєстрація місця проживання не підлягає судовому захисту, а її примусове поновлення порушувало б право приватної власності ОСОБА_4 (ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України). У матеріалах справи відсутній будь-який документ (рішення, розпорядження) Шевченківської райадміністрації про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . Позивачка не надала належних доказів існування такого акта, її твердження ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить ст. 12, 76, 81 ЦПК України. Реєстрація місця проживання сама по собі не породжує і не припиняє житлових прав (ст. 4 Закону № 1871-IX). Навіть у разі задоволення позову власниця , ОСОБА_4 , матиме право повторно зняти позивачку з реєстрації на підставі ч. 2 ст. 18 того ж Закону (заява власника). Тому скасування зняття з реєстрації не відновлює жодного реального права позивачки, а лише створює штучну перешкоду власниці розпоряджатися своїм майном. Позов є безпідставним, недоведеним і спрямованим на незаконне втручання у право власності ОСОБА_4 , тому не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Шандарівський Т. Г., просив суд задовольнити позовну заяву з підстав , викладених в позові. Крім того зазначив, що позивачка постійно проживає, а відтак і повинна бути зареєстрована за адресою фактичного проживання , у спірній квартирі. Виселити з даного помешкання її можливо лише у разі надання іншого житла, оскільки нерухомість перейшла у власність ОСОБА_3 , 10.10.2020, в позасудовий спосіб на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого іпотечним договором. Крім позивачки за вказаною адресою проживає і її чоловік, що є учасником бойових дій. Іншого житла у їх сім`ї немає, а відповідачі фактично позбавляють їх права на користування спірною квартирою.

Представник ОСОБА_3 , адвокат Богомазова І. О., у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Просила суд відмовити у задоволені позовних вимог у зв`язку з їхньою безпідставністю.

Представник відповідачки ОСОБА_4 , адвокат Копитчак Є.І. в судовому засіданні заперечив проти позову , з підстав, наведених у письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. В подальшому, будучи ознайомлений з датою та місцем проведення судового засідання, не з`явився. До суду було скеровано клопотання про завершення розгляду справи в його відсутності.

Представник третьої особи в ході судового розгляду зазначила, що Шевченківською рай адміністрацію не було допущено порушень чинного законодавства при вирішенні звернення ОСОБА_3 , як власника нерухомого майна, про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . Відтак, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В наступне судове засідання представник, що була повідомлена про час та місце його проведення, не з`явилась. Причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Судом встановлено, що 12.09.2017 року між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено договір позики № 4303, згідно умов якого позикодавець зобов`язувався передати, а позичальник зобов`язувалась прийняти та повернути позику грошові кошти в сумі 207 504 грн, що на час укладення договору становило в еквіваленті згідно комерційного курсу продажу AT «Укрексімбанк» 6600 євро. Термін, до якого надавалася позика, 12.09.2019 року.

12.09.2017 між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, згідно умов якого для забезпечення своєчасного та повного виконання умов договору позики від 12.09.2017 року позичальник передав в іпотеку позикодавцю наступне нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п. 5.1 іпотечного договору від 12.09.2017 року сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі настання однієї з наступних обставин: у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору основного зобов`язання - договору позики, в тому числі в момент настання будь-якого строку/терміну виконання умов договору основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, хоча б одна з таких умов не буде виконана; невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких інших умов договору основного зобов`язання.

ОСОБА_2 належним чином своїх зобов`язань за договором позики від 12.09.2017 року не виконала, що зумовило до виникнення у неї заборгованості за цим договором.

10.10.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р. І. зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 12.09.2017 року у зв`язку з неповерненням боргу.

08.02.2021 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сворень P. O. та зареєстровано в реєстрі за № 137.

06.05.2021 року між ОСОБА_5 (продавець) та відповідачем ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С. С. та зареєстрований в реєстрі за № 282.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16.10.2024 року у справі № 466/1577/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 08.02.2021 року реєстраційний №137, визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 06.05.2021 року реєстраційний №282.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг, є, зокрема Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871-ХІ (далі - Закон № 1871-ХІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1871-ХІ, декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Згідно із ст. 3 Закону № 1871-ХІ, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону № 1871-ХІ, до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування), (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів, визначено Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 .

Згідно із п. 35 Порядку № 265, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, в тому числі документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.18 Закону № 1871-ХІ, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) можливе у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) і здійснюється:

1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;

2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Пунктом 61 Порядку № 265 передбачено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Відповідно до ст.24 Закону № 1871-ХІ, орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі як судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, так і на підставі заяви власника(співвласників) житла, уповноваженої особи житла, у разі якщо місце проживання (перебування) особи було задекларовано або зареєстровано, крім випадків реєстрації місця проживання у житлі, що підлягає приватизації (п. 8 ч. 1 ст.24 Закону). У разі якщо місце проживання (перебування) особи було задекларовано або зареєстровано на підставі договору оренди, виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи за заявою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла здійснюється лише після закінчення строку дії договору оренди або його дострокового розірвання чи визнання його нікчемним.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV .

Згідно із ст. 7 Закон № 1382-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

- заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

- судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть;

- паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

- інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлені форми необхідних для цього документів був врегульований Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 .

Згідно із п. 26 Правил №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для перебування бездомної особи на обліку/для отримання бездомною особою соціальних послуг у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Отже, Правила №207 конкретизують загальний перелік підстав для зняття особи з реєстрації, визначений у ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Як було зазначено вище, 12.09.2017 між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, згідно умов якого для забезпечення своєчасного та повного виконання умов договору позики від 12.09.2017 року позичальник передав в іпотеку позикодавцю наступне нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 належним чином своїх зобов`язань за договором позики від 12.09.2017 року не виконала, що зумовило до виникнення у неї заборгованості за цим договором.

10.10.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р. І. зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 12.09.2017 року.

Таким чином у цьому контексті саме Іпотечний договір від 12.09.2017 є тим документом, що свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Суд може застосувати передбачений законом спосіб захисту лише за умови встановлення факту порушення.

Судом встановлено, що предметом спору є законність зняття позивачки із зареєстрованого місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Встановлено, що на момент зняття з реєстрації (20.01.2021 року) власником квартири був ОСОБА_3 , а на момент розгляду справи ОСОБА_4 , що підтверджено договором купівлі-продажу від 06.05.2021 року.

Позивачка не є власником спірної квартири, не має речових або зобов`язальних прав на користування житлом, не є членом сім`ї теперішнього власника та не надала доказів існування будь-яких договірних відносин щодо набуття права користування.

Таким чином, позивачкою не доведено факту порушення її житлових чи майнових прав, що є обов`язковою умовою для задоволення позову.

Матеріали справи не містять будь-якого індивідуального адміністративного акта Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, який би прямо вирішував питання про зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання.

Позивачка не надала жодного документального підтвердження існування такого рішення (номер, дата, підпис уповноваженої особи). Її твердження про незаконність зняття з реєстрації ґрунтуються виключно на її припущеннях.

Відповідно до ст. 12, 76, 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона доводить ті обставини, на які посилається.

Оскільки доказів існування оскаржуваного рішення не подано, визнати його незаконним або скасувати суд не має підстав.

Також суд враховує, що документи щодо реєстраційних дій не збереглися у зв`язку із закінченням строків зберігання. У такому разі перевага надається правам власника житла, який, набуваючи квартиру, має право розраховувати на відсутність обтяжень у вигляді зареєстрованих осіб у помешканні.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, суд захищає права у спосіб, визначений законом.

Спосіб захисту, обраний позивачкою визнання незаконними дій ОСОБА_3 та скасування рішення адміністрації є неналежним, оскільки, відновлення реєстрації не породжує права користування житлом, позивачка не заявляє вимог про визнання права на користування житлом, реєстрація місця проживання здійснюється лише на підставі документів, що підтверджують таке право, або за згодою власника (п. 35 Порядку № 265 КМУ).

Тому обраний спосіб захисту не відновлює жодного порушеного права позивачки та є неналежний.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19)).

Щодо заявленого представником ОСОБА_3 клопотання про застосування позовної давності, суд зазначає таке.

Статтею 267 ЦК України визначено наслідки спливу строку позовної давності. Зокрема, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Велика палата ВС у постанові від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12 наголошує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Оскільки судом встановлено, що право позивачки не порушено, позовна заява підлягає до розгляду по суті.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 12,13, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст.257,256,267,261 ЦК України, суд,-

постановив :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання незаконною дії ОСОБА_3 та скасування рішення Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про зняття ОСОБА_2 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Позивачка: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідачка : ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог : Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, 79006, Львів, вул. Липинського, 11, .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду, шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення, апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено та оголошено 25 листопада 2025 року.

Суддя І. Є. Зима