Єдиний унікальний номер: 944/401/25
Провадження № 2/448/345/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19.11.2025 м. Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді Гіряк С.І.

за участі секретаря судового засідання Романченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до

відповідача: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 )

вимоги позивача: про стягнення коштів за договором позики,

учасники справи не з`явилися

встановив:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

1. Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якому просить стягнути на свою користь грошові кошти згідно договору позики в розмірі 3 500 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 червня 2021 між нею та відповідачем у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого, відповідач позичив у неї 3500 дол. США, строком на два роки. Проте, станом на 07.01.2025, відповідач кошти не повернув у добровільному порядку, зустрічей із позивачкою уникає.

2. У відзиві на позовну заяву, поданому 14.05.2025, представниця відповідача просила залучити співвідповідачем у справі ОСОБА_3 . Крім того, зазначила, що відповідач уклав договір позики під час шлюбу та в інтересах сім`ї, а саме: з метою купівлі будинку, право власності на яке, було зареєстровано на відповідача 06.07.2021. Придбаний будинок використовувався для проживання сім`ї, а 13.09.2024 шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 був розірваний рішенням Мостиського районного суду Львівської області, у зв`язку з чим вважає, що у ОСОБА_3 також виник солідарний обов`язок повернути грошові кошти, отримані за зобов`язанням з договору позики.

Дане клопотання було вирішено ухвалою суду від 24.09.2025

ІІ. Позиція учасників процесу

3. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

4. Відповідач в судове засідання призначене на 24.09.2025, 22.10.2025, 19.11.2025 повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв, клопотань про відкладення судового засідання не подав, про причини неявки суд не повідомив, обставини, які б свідчили про поважність причин неявки, суду невідомі.

5. Суд звертає увагу, що сторони в судове засідання не з`явилися, проте, вважаю, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки, наявні всі підстави для розгляду спору по суті.

6. Причини для відкладення судового засідання не встановлені, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів і доводів та право долучити докази на їх підтвердження, зважаючи на межі розгляду справи в суді.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

7. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області №944/401/25 від 13.02.2025 вказана цивільна справа переданаза підсудністю до Мостиського районного суду Львівської області, яка надійшла до суду 13.03.2025 та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана для розгляду судді Гіряк С.І.

Згідно ухвали суду від 08.04.2025 суд постановив позовну заяву залишити без руху, у зв`язку із наявністю недоліків.

8. Ухвалою суду від 17.04.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

9. Згідно ухвали суду від 24.09.2025, суд постановив відмовити в задоволенні клопотання представниці відповідача про залучення співвідповідача ОСОБА_3 .

10. Ухвалою суду від 24.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

ІV. Обставини справи, встановлені Судом

11. 28 червня 2021 між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладений договір позики (а.с.36), яку відповідач підписав власноручно.

12. Відповідно до вказаного договору, відповідач позичив у позивачки грошові кошти в сумі 3500,00 дол. США, строком на два роки.

13. Станом на 07.01.2025, день звернення позивачки до суду із позовом про стягнення боргу, відповідач зобов`язання не виконав.

14. Дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

V. Застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

А. Загальні засади судочинства

15. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

16. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

17. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

18. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).

Б. Щодо спірних правовідносин

19. Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо зобов`язальних правовідносин. Вимоги позивача стосуються порушення його майнових прав, зокрема щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

20. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

21. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

22. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

23. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

24. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

25. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

26. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

27. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

28. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

29. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

VI. Висновки Суду

30. Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти згідно договору позики від 28.06.2021 в розмірі 3500,00 дол. США.

31. У відзиві на позовну заяву, поданому 14.05.2025, представниця відповідача просила залучити співвідповідачем у справі ОСОБА_3 . Зазначила, що відповідач уклав договір позики під час шлюбу та в інтересах сім`ї, а саме: з метою купівлі будинку, право власності на яке, було зареєстровано на відповідача 06.07.2021. Придбаний будинок використовувався для проживання сім`ї, а 13.09.2024 шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 був розірваний рішенням Мостиського районного суду Львівської області, у зв`язку з чим вважає, що у ОСОБА_3 також виник солідарний обов`язок повернути грошові кошти, отримані за зобов`язанням з договору позики. Дане клопотання було вирішено ухвалою суду від 24.09.2025, в задоволенні якого відмовлено.

32. Вирішуючи спір в межах пред`явлених вимог та на підставі досліджених доказів, суд встановив, що 28.06.2021 між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладений договір позики (а.с.36), яку відповідач підписав власноручно. Відповідно до вказаного договору, відповідач позичив у позивачки грошові кошти в сумі 3500,00 дол. США, строком на два роки, які станом на 07.01.2025 в добровільному порядку не виконав.

33. Виходячи із змісту договору позики, його зміст відповідає положенням статей 1046,1047 ЦК України. А письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

34. Суду не надано жодних доказів того, що такий договір є недійсними.

35. Оскільки, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов договору та вимог закону, в добровільному порядку позику не повернув, тому позивачка звернулася до суду за захистом своїх порушених прав, довівши обставини, на які вона посилається.

36. Крім того, враховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, приходжу до висновку, що предметом договору позики є 3 500 дол. США, які відповідач отримав 28.06.2021 і зобов?язався повернути протягом двох років.

37. Відповідач не заперечив факту отримання відповідачем коштів, оскільки його заперечення зводилися до залучення до справи співвідповідача.

38. Матеріали справи не містять інших відомостей щодо обставин, а представником відповідача не долучені докази, які б дали право визнати недоведеними позовні вимоги позивача.

39. Щодо вираження позики в іноземній валюту, а не національній, то слід зазначити, що в даному спорі вираження позики в іноземній валюті не суперечить законодавству України, з огляду на наступне.

40. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

41. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

42. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

43. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

44. Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства, позивач звернувся за захистом своїх майнових прав, керуючись нормами цивільного законодавства та ЦПК України. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, де визначено, що розглядаючи цивільні справи, Суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

VІI. Судові витрати

45. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

46. Згідно із долучених квитанцій квитанції від 21.01.2025, 12.04.2025 при зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір за позовну вимогу майнового характеру в розмірі 1500,00 грн., в зв`язку із задоволенням позовних вимог, на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача вказана сума судового збору.

З цих підстав та керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, Суд

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 500 (три тисячі п`ятсот) доларів США.

3. Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1500 (тисячу п`ятсот) грн. 00 коп.

4. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

5. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 26.11.2025

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Суддя Світлана ГІРЯК