УХВАЛА

27 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 382/2216/24

провадження № 61-14516ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браташ Юрій Павлович, на постанову Полтавського апеляційного суду

від 20 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,

яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні рідного сина на час його зникнення безвісти,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 17 червня 2025 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої

ОСОБА_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні рідного сина на час його зникнення безвісти, на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Додатковою ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року додаткову ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 27 червня 2025 року змінено, викладено її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

19 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браташ Ю. П., через підсистему «Електронний суд», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року

у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року і направити справу

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом

випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною першою статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі

у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:

1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи

та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;

2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;

3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення,

про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення

або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову

у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами,

про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення

за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Пунктом 20 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо

від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України та пункту 20 частини

першої статті 353 ЦПК України судові рішення першої та апеляційної інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення після

її перегляду в апеляційному порядку оскарженню в касаційному порядку

не підлягає, оскільки це не передбачено пунктом другим частини першої

статті 389 ЦПК України. Самостійним предметом розгляду в касаційному порядку не може бути і постанова апеляційного суду, прийнята за результатами апеляційного перегляду такої ухвали.

У Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023) Конституційний Суд України виснував, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише

у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду

в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок

і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої

та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин

у спосіб визначення в ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток

і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості

та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом

як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції,

не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються

з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують

чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб

або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення

ЄСПЛвід 12 липня 2001 року в справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена

або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний

перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права

та більшим ступенем формальності процедур.

У рішенні від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України» (заява

№ 19164/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться.

Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження,

але й до національних судів.

В ухвалах від 20 лютого 2025 року у справі № 161/20471/23 (провадження

№ 61-1999ск25), від 12 березня 2025 року у справі № 521/4168/24 (провадження

№ 61-2168ск25), від 07 квітня 2025 року у справі № 686/20289/24 (провадження

№ 61-4025ск25), від 19 травня 2025 року у справі № № 201/8661/22 (провадження № 61-5995ск25) Верховного Суду також виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі з огляду на те, що судові рішення щодо відмови ухвалити додаткове рішення (пункт 20 частини першої статті 353 ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браташ Ю. П., подала касаційну скаргу

на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження в справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною першою статті 389,

пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браташ Юрій Павлович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні рідного сина на час його зникнення безвісти, відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська