ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 216/6075/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2025 року, яка постановлена суддею Гайтко Л.А. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повної ухвали суду в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживача.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2025 року вказану скаргу залишено без руху та скаржнику надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення скарги без руху.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживача визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та прийняття рішення по суті справи.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд помилково встановив що у поданій заявником скарзі не зазначено сторону стягувача, оскільки сторона стягувача зазначена на першій сторінці. При цьому адреса стягувача заявнику не відома, а оскаржує він дії виконавця а не стягувача.

Також апелянтом зазначено, що в ухвалі про залишення скарги без руху не було зазначено про необхідність оскарження кожного рішення державного виконавця окремо.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала, передбачена п.6 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживача.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2025 року вказану скаргу залишено без руху та скаржнику надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення скарги без руху з тих підстав, що скаржник ОСОБА_2 подав до суду скаргу без жодних додатків, окрім підтвердження направлення її копії на адресу ВДВС. У поданій скарзі, скаржник невірно зазначив назву Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в скарзі не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а саме Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не зазначено державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як суб`єкта, дії якого оскаржуються, також в скарзі не зазначено сторону стягувача та їх місце знаходження. Також зазначено, що кожне рішення державного виконавця оскаржується окремо. Крім цього звернуто увагу заявника на те, що не конкретизовані вимоги скарги та підстави зазначення у скарзі вимог про стягнення моральної шкоди.

Також вказано, що за правилами п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).Таких відомостей заява не містить, тому зазначені вище обставини унеможливлюють суд встановити дійсність обставин цієї справи.

Вказана ухвала суду 12 серпня 2025 року була направлена на адресу скаржника ОСОБА_1 , та додатково 18 серпня 2025 року, скаржник ОСОБА_1 особисто отримав копію ухвали в суді.

25 серпня 2025 року, на виконання ухвали суду про залишення скарги без руху, скаржником ОСОБА_1 подано виправлену скаргу.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживача визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Постановляючи ухвалу про повернення скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що скаржником ОСОБА_1 не усунуто усі недоліки, зазначені судом в ухвалі без руху, а саме: в уточненій скарзі не зазначено сторону стягувача та їх місце знаходження, не конкретизовані вимоги скарги, підстави зазначення у скарзі вимог про стягнення моральної шкоди, кожне рішення державного виконавця оскаржується окремо, та зазначаються підстави та докази такого оскарження, не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом зі скаргою.

Колегія судів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ЦПК України, справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи ДВС розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 447 цього Кодексу.

Скарга за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 448 ЦПК України. Зокрема, скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Скарга повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 4) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються; 5) ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження; 6) номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа; 7) дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця; 8) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 9) викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.

До скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і такі документи раніше не подавалися; 2) докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 448 ЦПК України суд, встановивши, що скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті, повертає її скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення виконавчої служби та захист прав споживачів було залишено без руху.

Підставою залишення без руху скарги ОСОБА_1 на дії та рішення виконавчої служби та захист прав споживачів суд першої інстанції зазначив, У поданій скарзі, скаржник невірно зазначив назву Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в скарзі не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а саме Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не зазначено державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як суб`єкта, дії якого оскаржуються, також в скарзі не зазначено сторону стягувача та їх місце знаходження. Окрім того, кожне рішення державного виконавця оскаржується окремо. Крім того суд звернув увагу заявника на те, що ним не конкретизовані вимоги скарги щодо стягнення моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 серпня 2025 року, на виконання ухвали Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2025 року про залишення скарги без руху, скаржником ОСОБА_1 подано виправлену скаргу в якій скаржником, на його думку, виконано всі вимоги ухвали суду.

Так, скаржником зазначено державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), як суб`єкта, дії якого оскаржуються, також в скарзі не зазначено сторону стягувача. Перелічені та додані до скарги рішення державного виконавця, які ним оскаржуються.

В обґрунтування вимог скаржника щодо стягнення моральної шкоди зазначено, що протиправні дії виконавчої служби спричинили йому суттєву моральну шкоду, яка призвела до погіршення відносин в родині, погіршення фінансового стану родини, загострення захворювань, гіпертонічних кризів та ін.

Отже, повертаючи скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживача суд першої інстанції помилково виходив з того, що скаржником не усунуто усі недоліки, зазначені судом в ухвалі без руху, а саме: в уточненій скарзі не зазначено сторону стягувача та їх місце знаходження, не конкретизовані вимоги скарги щодо стягнення моральної шкоди, кожне рішення державного виконавця оскаржується окремо, та зазначаються підстави та докази такого оскарження, не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом зі скаргою, оскільки скаржником у виправленій скарзі була зазначена сторона стягувача, були зазначені підстави та обставини, які скаржник вважає достатніми для відшкодування моральної шкоди та перелічені рішення державного виконавця, які скаржник вважає протиправними із додаванням до виправленої скарги копій вказаних рішень.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно з висновками, викладеними в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

В рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Тому судді повинні уникати надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, адже суди помилково визнають такими, що дають підстави для повернення позовних заяв ті обставини, зокрема, щодо незазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору; не наведення попереднього (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; відсутність власного підтвердження позивачем про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, підстави звільнення позивача від сплати судового збору, адже зазначені обставини можуть бути з`ясовані судом на наступних стадіях процесу.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Враховуючи зазначені обставини, повернення скарги ОСОБА_1 без розгляду, у даному випадку, є проявом надмірного формалізму.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заслуговують на увагу, ухвала Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Разом з тим, вимоги апеляційної скарги скаржника про прийняття рішення по суті справи задоволенню не підлягають, оскільки за наслідками скасування ухвали, яка постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, матеріали справи направляються до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2025 рокускасувати.

Матеріали скарги ОСОБА_1 на дії та рішення Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції м. Кривий Ріг та захист прав споживачанаправити до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областідля продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: