КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5215/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря - Матвієвої А.В.,

за участі в судовому засіданні:

- позивачки ОСОБА_1 ,

- представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів та

відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, в якій позивачка просить суд:

- стягнути з відповідачки на її користь суму сплачених грошових коштів в якості заставної за договором оренди в сумі 12000,00 грн.;

- стягнути з відповідачки на її користь у відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн.;

- стягнути з відповідачки на її користь у відшкодування понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат понесених на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що між нею та відповідачкою було укладено договір оренди за адресою: АДРЕСА_1 , строком з 17.04.2025 року по 17.10.2025 року, зі сплатою орендної плати в сумі 12000,00 грн., щомісячно, яка сплачується 17.10.2025 року кожного місяця, а також зі сплатою в момент укладення договору заставної суми грошових коштів у розмірі 12000,00 грн., яка повертається при звільнення орендарем житлової площі.

Позивачка в обґрунтування позову також посилається на те, що відповідачка (орендодавець) при підписанні договору оренди взяла на себе зобов`язання встановити в орендованій квартирі телевізор на протязі двох місяців з моменту укладання договору оренди, однак в установлений строк не виконала даного обов`язку чим порушила умови договору. Також, як вказує позивачка, відповідачка порушила умови договору та 18 липня 2025р. проникала в квартиру без попереднього повідомлення позивача, чим порушила умови договору оренди та право позивачки на приватність життя позивача.

Як вказує позивачка, на виконання умов договору оренди, за один місяць до дати розірвання договору - 17.07.2025р. позивачка повідомила відповідача, що з причин невиконання відповідачем умов договору, а саме не встановлення нею телевізора вона вимушена достроково розірвати договір оренди та сплату за наступний місяць врахувати за рахунок залогової суми. Однак, як вказує позивачка, 18.07.2025р. відповідачка проникла до квартири без повідомлення позивача, викрала ключі позивача, заблокувала позивачу вхід до квартири, за наслідком чого позивачка вимушена була виселена з даної квартири без грошей, без своїх речей, та навіть без можливості переночувати у орендованій квартирі. За наслідком цих дій, позивачка була вимушена викликати поліцію для врегулювання цієї ситуації. В подальшому через тиждень, позивачка зазначає, що відповідач дозволила їй забрати свої особисті речі, однак залогову суму по договору у розмірі 12000 гривень, не повернула.

Дані обставини зумовлюють звернення позивачки до суду з цим позовом.

Також позивачка зазначає, що діями відповідачки з порушення її прав, що полягає у виселенні з квартири, залишенні без речей і грошей, тривалої невиплати залогової суми, що поставило під загрозу фінансову стабільність позивачки, останній було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 30000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

02.09.2025 року до суду від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову, представник відповідачки вказує, що 17.04.2025 року між позивачкою та відповідачкою, яка діяла в своїх інтересах та зі згоди, від імені та в інтересах свого чоловіка ОСОБА_4 , було укладено Договір оренди квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки дана квартира, є спільною сумісною власністю відповідачки та її чоловіка, сторона відповідача вважає, що належним відповідачем також є ОСОБА_4 .

Представник у відзиві вказує, що орендну плату за спірним договором сторони погодили в розмірі 12 000 грн. 00 коп., зі строком сплати 17 числа нового місяця. Сторони погодили заставну суму в розмірі 12 000 грн., як забезпечення збереження майна в стані, який був переданий відповідачем позивачу 17 квітня 2025 року з урахуванням нормального зносу. Комунальні послуги 17 числа наступного місяця. Квартира здавалась з меблями, технікою. В наявності кондиціонер, телевізор, роутер, індукційна варильна поверхня, мікрохвильова піч, пральна машина, бойлер. Уся техніка та меблі були нові, не перебували раніше у вжитку, про що позивач був повідомлений. В період з 2021 року по квітень 2025 року у квартирі було зроблено повний ремонт з покупкою всіх нових меблів та техніки, у квартирі до здачі в оренду позивачу ніхто не проживав. Також сторона відповідача зазначає, що подружжям було куплено і встановлено нижній замок, в наборі якого є мастер ключ, яким користувались майстри, які робили ремонт. Даний мастер ключ 1 в наборі і є 5 основних. Механізм його дії так запрограмований, що майстри або орендарі можуть користуватись ним на постійній основі, але якщо власник використає навіть один раз свій основний ключ, то мастер ключ перестає працювати повністю. Такий мастер клюс до нижнього замку був виданий позивачу для користування і права доступу до квартири разом з ключем від верхнього замку (основним) і чіпом для доступу до СКУД.

Сторона відповідача вказує, що 17.07.2025року з боку позивачки було порушено умови договору оренди і не проведено орендну плату в розмірі 12 000 грн 00 коп., а на вимогу відповідача оплатити орендну плату, позивачем було заявлено про намір розірвати договір з мотивів непридбання телевізора. Однак, відповідачка вважає відповідні вимоги позивачки безпідставними, оскільки у квартирі було встановлено телевізор, який був новий, робочий, сучасний, про наявність якого у Договорі було зазначено, а відтак обов`язку у відповідача відповідно до умов договору купити новий телевізор при укладенні договору не було, а вимоги з цих обставин ґрунтувалась на бажанні позивача телевізора біль великого розміру.

Представник у відзиві вказує, що з метою здійснення перемовин та переглянути усі умови, вирішити в позасудовому порядку конфлікт і непорозуміння, яке виникло, 18.07.2025 року відповідачка разом з чоловіком приїхали до позивачки, однак остання не погоджувалась на перемовини та вважала, що заставну суму має право використати для ще одного місяця проживання в квартирі, а не як забезпечення збереження майна.

Також стороною відповідача у відзиві зазначається, що за наслідком сварки та висловлених позивачкою погроз про знищення майна у квартирі, відповідачка викликала поліцію та дільничного офіцера поліції. Після прибуття поліції, як вказує відповідачка, вони як сторони повідомили, що розірвали договір оренди, відповідачка просила позивачку зібрати речі, вернути ключі і покинути квартиру, проте позивач відмовлялась. Проте, як вказує відповідач, вона не відмовлявся від повернення заставної суми після огляду квартири і оцінки стану квартири та меблів, техніки.

Після повернення до будинку після відділенні поліції, як вказує відповідачка, позивачка попри розірвання договору наполягала, що вона має право не платити за останній місяць проживання і жити в рахунок заставної суми. Після чого, відповідачка піднялась за позивачем до квартири, з метою продовження діалогу, визначити стан квартири і майна в ній, щоб розуміти розмір заставної суми, яку вона повинна повернути позивачу. При піднятті відповідачка виявила, що двері квартири були відкриті, ключі від нижнього замку були в замку зі сторони коридора, відповідачка почула, що позивач бігає по квартирі і якийсь шум. Після чого, покликавши позивача і попередивши, що вона заходить до квартири, як вказує відповідач, вона переступила поріг та побачила, що квартира була брудна, речі були по всій квартирі, неприємний запах, через що відповідачка, як вказує, зрозуміла, що меблі і квартира в поганому стані, меблі, стіни, техніка понищені, заплямовані і пошкоджені. На зауваження відповідача щодо стану квартири, оцінки пошкоджень, зібрання речей і прибирання квартири, як зазначено у відзиві, позивач реагувала агресивно. Після чого, як зазначає відповідачка, позивач почала звинувачувати її про незаконне проникнення до квартири.

Також сторона відповідача посилається на те, що мастер ключ від нижнього замка, який був виданий позивачу для користування був у замку, в одному екземплярі і відповідач не могла зайти в квартиру за його допомогою. Відповідачка очікувала в квартирі позивача недовгий час, вийшла з квартири, закрила квартиру на мастер ключ, який позивач залишила в замку і спустилась вниз. Цього ж вечора біля 23.00 позивач повернулась у квартиру (визвавши майстра по зламу замка) і переночувала там, проте речі не забрала.

19 та 20 липня 2025 року, як вказує сторона відповідача, сторони продовжили обговорення конфлікту і шляхів його вирішення, декілька разів визивали наряд поліції, проте позивач відмовилась забирати речі ні на вимогу поліції, ні на вимогу відповідача. Акт пошкодження і стану квартири та Додаткову угоду до Договору оренди про розірвання договору, з доводів відповідача, позивачка також відмовилась складати.

Також відповідачка вказує, що по камерам спостереження бачила, як позивачка зламує замок і входить в квартиру. Через що, у тому числі з підстав хвилювань за майно і квартиру, відповідач, як вказує, найняла послуги з охорони «Зевс» щодо квартири, після чого спроби проникнення зі сторони позивача припинились.

Надалі, за доводами відповідача, 28 липня 2025 року позивачка в присутності дільничного офіцера поліції зібрала свої речі і покинула квартиру, разом з чим забрала усі вішалки зі шафи, які належали відповідачу та набір посуди, виданий їй відповідачем на вимогу. Після того, як позивачка вивезла свої особисті речі, як вказує відповідачка, вона разом з чоловіком та працівником Обслуговуючого кооперативу зайшли у квартиру, зафіксували на фото та відео всі пошкодження та склали Акт про огляд житлового приміщення, відповідно до якого зафіксували пошкодження, розмір і оцінка яких ще стороною відповідача визначається.

Додатково стороною відповідача вказується, що після повідомлення відповідачки 17 липня 2025 року про дострокове розірвання договору оренди, а також після несплати орендної плати та виявлення 18 липня 2025 року пошкодження майна відповідача, відповідачка також виявила бажання розірвати договір оренди, таким чином договір оренди був розірваний 18 липня 2025 року в присутності працівників поліції усно, однак письмово позивачка відмовилась це оформляти як і забирати речі і покидати квартиру.

За наслідком вищевикладеного, відсутності зі сторони відповідача жодних порушень умов договору чи чинного законодавства, сторона відповідача вважає позовні вимоги позивачки безпідставними та не підлягаючими до задоволення.

У судовому засіданні 22.09.2025 року позивачка зазначила, що не має наміру в межах процесуальних прав на подання відповіді на відзив на позовну заяву.

Також в судовому засіданні 22.09.2025 року судом було ухвалено задовольнити заяву позивачки про допит свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

До судового засідання призначеного на 24.11.2025 року з`явились: позивачка ОСОБА_1 ; представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 , а також свідок ОСОБА_5 .

За наслідком з`явлення свідка, судом в судовому засіданні 24.11.2025 року було проведено його допит.

Після допиту свідка, позивачка зазначила, що вважає недоцільним відкладення судового засідання через неявку свідка ОСОБА_6 , відмовляється від його виклику для допиту та вважає наявними підстав и для розгляду справи по суті.

За наслідком чого судом було ухвалено продовжити розгляду справи по суті у відкритому судовому засіданні 24.11.2025 року.

Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, з посиланням на їх необґрунтованість та безпідставність.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 01.12.2025 року о 12 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.04.2025 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір оренди житлової площі, за умовами якого в оренду орендарю передається однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , строком дії договору з 17.04.2025 року по 17.10.2025 року, орендна плата за яким становить 12000,00 грн. на місяць, сплачується 17 числа кожного місяця за наступний місяць, заставна сума становить в сумі 12000 грн., яка повертається під час звільнення орендатором житлової площі, якщо майну не завдано шкоди.

Умовами вказаного договору передбачено обов`язки орендатора, згідно з якими є: утримувати орендовану квартиру у порядку, передбаченому санітарними, протипожежними та іншими нормами, встановленими діючим законодавством; про майбутнє звільнення орендованої квартири повідомити орендодавця не менше ніж за один календарний місяць; у разі заподіяння шкоди орендованій квартирі та майну, що знаходиться в ній, орендатор зобов`язується відшкодувати орендодавцю завдану шкоду; своєчасно вносити орендну плату та комунальні платежі; звільнити житлоплощу після закінчення строку дії цього договору, якщо орендодавець не має наміру його продовжити.

Щодо обов`язків орендодавця за вказаним договором обумовлено: орендодавець підтверджує, що на момент підписання договору оренди дана квартира не продана, не є предметом судового спору, не перебуває під заставою, арештом, не здана в найм; орендодавець має право відвідувати орендаря лише за попереднім повідомленням; орендодавець зобов`язується попередити орендаря про розірвання договору за один календарний місяць. Орендодавець бере на себе право розірвати цей договір у встановленому законодавством порядку у випадку: якщо орендар не здійснює оплату за оренду житлової площі у встановленому законодавством порядку; невиконання умов договору, при цьому внесена орендна плата не повертається.

Також згідно з договором, квартира передається з меблями, технікою, у наявності: кондиціонер, телевізор, розтер, індукційна варильна поверхня, мікрохвильова піч, пральна машина, бойлер.

Вказаний договір містить наявність запису про отримання орендодавцем заставної суми у розмірі 12000,00 гривень.

Сторонами під час розгляду справи не оспорювалось укладення вищезазначеного договору, як і належність його виконання з боку орендодавця зі сплати орендної плати по 17.07.2025 року, як і сплата заставної уми обумовленої цим договором у розмірі 12000,00 грн. та їх отримання з боку орендодавця.

Будь-яких інших доказів з боку позивачки до суду не надано.

З поданих відповідачкою до суду доказів, судом також встановлено, що передана в оренду за вказаним договором квартира - АДРЕСА_2 , зареєстрована 21.07.2022 року на праві власності за ОСОБА_4 , на підставі довідки ОК ЖБК «Морський-1» від 15.02.2022 року, інструктивної декларації від 18.12.2019 року, свідоцтва повернення паю від 15.02.2022 року, що підтверджується інформаційною довідкою №8 від 02.09.2025 року.

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 починаючи з 07.12.2019 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , якою укладено вищевказаний договір.

Відповідачкою надано до суду письмову заяву від 01.04.2025 року, складену від імені ОСОБА_4 , якою останній надає згоду на укладення договору про передачу його дружиною ОСОБА_2 в оренду третім особам квартири АДРЕСА_2 , яка є їх спільною сумісною власністю. Також до суду надано довіреність від 01.04.2025 року, складену у письмовій формі, без нотаріального посвідчення, від імені ОСОБА_4 , якою останній доручає ОСОБА_2 , укладати від його імені договори оренди (найму) належної йому та його дружині на праві спільної сумісної власності, де він є титульним власником, квартири АДРЕСА_2 .

28.07.2025 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 складено акт, яким засвідчено що за наслідком проведеного огляду житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , після виселення громадянки ОСОБА_1 , 2005 року народження, виявлені пошкодження наступного характеру: зламана полиця і бокова стіна шафи; пошкоджена стільниця; побиті кути плитки в санвузлі, подряпаний умивальник та зі слідами фарби для волосся; подряпана тумбочка; подряпане підвіконня та не зачиняється вікно; пошкоджений стіл; на стелі сліди від напоїв; подряпана стінка. Також у акті зазначено, що на підтвердження зазначених пошкоджень наявна фото фіксації.

Інших доказів до суду не надано.

Свідок ОСОБА_5 за наслідком допиту в судовому засіданні 24.11.2025 року надав свідчення, що він знайомий з ОСОБА_1 , яка в свою чергу працює в нього, та якій він допомагав з пошуком орендованої квартири АДРЕСА_2 . Свідок повідомив, що був присутнім під час укладення ОСОБА_1 17.04.2025 року договору оренди квартири АДРЕСА_3 , під час чого також була присутня його дружина. Під час укладення цього договору, ОСОБА_1 та власниця квартири в усній формі погодили питання щодо зміни телевізору. В подальшому, свідок надав свідчення, що йому стало відомо про конфлікт ОСОБА_1 з власницею квартири, шляхом отримання 18.07.2025 року у обідній час від ОСОБА_8 смс повідомлення про потрапляння до квартири орендодавця, після чого він приїхав на місце події до квартири де мешкала ОСОБА_1 . Після прибуття, як засвідчив свідок, він побачив, як орендодавець перебирає речі ОСОБА_1 , у зв`язку з чим він викликав поліцію з повідомленням про неправомірне проникнення до житла, вважаючи що з моменту укладення договору орендодавець не має право самовільно проникати до квартири. Після прибуття поліції, він написав відповідну заяву, про наслідки розгляду якої йому не відомо. Також свідок надав свідчення, що 18.07.2025 року після даного конфлікту, орендодавець забрала ключі від квартири, після чого ОСОБА_1 не могла до неї потрапити і забрати свої речі. В подальшому, десь через тиждень, як повідомив свідок, власницею було повернуто речі ОСОБА_1 , під час чого він був присутнім. Свідок також надав свідчення, що йому відомо, що обов`язок ОСОБА_1 зі сплати орендної плати за укладеним нею договором виникає 17 числа кожного місяця, як і відомо що 17.07.2025 року ОСОБА_1 за наступний місяць плата не здійснювалась, а конфлікт стався 18.07.2025 року.

Як вбачається, позивачка посилаючись на відсутність підстав для утримання відповідачкою сплаченого нею за вказаним договором оренди житлової площі заставної суми коштів у розмірі 12000,00 грн., а також з посиланням на завдану їй моральну шкоду, звернулась до суду з даним позовом.

Суд зазначає, що у частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вказано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18): «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 759, частиною першою статті 761, частиною першою статті 762 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Положеннями частини 1 статті 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Одночасно судом враховується, що відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

За статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає.

Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Положеннями статті 820 ЦК України встановлено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла.

Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру.

Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла.

Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Орендні платежі за договором оренди житла з викупом - періодичні платежі, які особа-орендар сплачує підприємству-орендодавцю відповідно до умов договору оренди житла з викупом протягом усього строку дії договору. Орендні платежі включають платежі на викуп обраного особою-орендарем житла, винагороду (дохід) орендодавця. Особа-орендар також зобов`язана компенсувати підприємству-орендодавцю витрати, визначені законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Статтею 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 ЦК України.

Статтею 825 ЦК України передбачено, що наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці.

Якщо наймач звільнив помешкання без попередження, наймодавець має право вимагати від нього плату за найм житла за три місяці, якщо наймодавець доведе, що він не міг укласти договір найму житла на таких самих умовах з іншою особою.

Наймач має право відмовитися від договору найму житла, якщо житло стало непридатним для постійного проживання у ньому.

Дострокове розірвання договору оренди житла з викупом до моменту набуття орендодавцем права на житло здійснюється у порядку, визначеному законом. Договір оренди житла з викупом може бути розірвано у випадках, визначених законом.

Договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі:

1) невнесення наймачем плати за найм житла за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази;

2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

За рішенням суду наймачеві може бути наданий строк не більше одного року для відновлення житла.

Якщо протягом строку, визначеного судом, наймач не усуне допущених порушень, суд за повторним позовом наймодавця постановляє рішення про розірвання договору найму житла. На прохання наймача суд може відстрочити виконання рішення не більше ніж на один рік.

Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Якщо наймач житла або інші особи, за дії яких він відповідає, використовують житло не за призначенням або систематично порушують права та інтереси сусідів, наймодавець може попередити наймача про необхідність усунення цих порушень.

Якщо наймач або інші особи, за дії яких він відповідає, після попередження продовжують використовувати житло не за призначенням або порушувати права та інтереси сусідів, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму житла.

Також згідно з загальними нормами, які регламентують правовідносини за договором найму, а саме статтями 782, 783 ЦК України передбачено.

У відповідності до статті 782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до положень статті 783 ЦК України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо:

1) наймач володіє та/або користується річчю всупереч договору або призначенню речі;

2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у володіння та/або користування іншій особі;

3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі;

4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

У відповідності до положень статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до статті 652 ЦК України передбачено порядок зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

За положеннями статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 у справі № 404/330/19.

Також судом враховується, що за ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене в цілому, є встановленим, що сторонами по справі 17.04.2025 року було укладено в письмовій формі договір короткострового найму договір оренди житлової площі, строком дії договору з 17.04.2025 року по 17.10.2025 року, на визначених цим договором умовах, за яких ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_2 в оренду для проживання - квартиру АДРЕСА_2 .

Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, сторони спільно тим самим засвідчили свою згоду та взяли на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку сторонами оспорювався чи визнавався недійсним.

Укладення вказаного договору визнається сторонами, не оспорювалось у тому числі його умови, а від так судом приймається як правомірний правочин, за наслідком укладення якого виникають права та обов`язки за обумовленими сторонами умовами.

Також, як вже судом встановлено, за вказаним договором відповідачкою було передано в оренду позиваці квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована 21.07.2022 року на праві власності за ОСОБА_4 . Поряд з цим, з наданих особисто відповідачкою доказів вбачається, що дана квартира у відповідності до положень статті 60 СК України є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як подружжя, якою вказаний договір укладався на підставі письмової згоди чоловіка.

Поряд з цим, суд вважає безпідставними доводи відповідачки про те, що відповідний договір укладений нею, у тому числі від імені ОСОБА_4 , представником якого вона є на підставі наданої до суду довіреності від 01.04.2025 року, оскільки укладений відповідачкою відповідний договір оренди житлової площі від 17.04.2025 року, не містить інформації про те, що в момент його укладення остання діяла не лише від свого імені, а у тому числі на підставі вказаної довіреності від імені ОСОБА_4 .

Приймаючи викладене, слід дійти до висновку, що відповідний договір був укладений ОСОБА_4 , зі згоди чоловіка, щодо спільного сумісного майна.

Суд погоджується з доводами відповідачки, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Так, норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідна правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 30 червня 2020 року по справі 638/18231/15-ц.

Поряд з цим, суд зазначає, що згідно з положеннями статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

За приписами статті 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що виникнення у відповідача солідарного обов`язку у відповідності до приписів закону не позбавляє позивача права на пред`явлення своїх вимог до відповідача, як сторони правочину, що узгоджується з приписами статті 544 ЦК України, а відтак в цій частині доводи відповідача як пред`явлення позову до неналежного відповідача судом не приймаються.

Сторонами під час розгляду справи спільно не спростовувався факт належного виконання з боку ОСОБА_1 , як орендарем, умов вказаного договору з оплату орендної плати в сумі 12000,00 грн. на місяць, по 17.07.2025 року, за наслідком чого відповідні обставини не є спірними та додатковому доказуванню не підлягають.

Також сторонами спільно визнано, що також засвідчено у договорі оренди, що ОСОБА_1 на виконання умов даного договору було сплачено, а ОСОБА_2 прийнято в якості заставного платежу 12000,00 грн., який за умовами договору підлягає поверненню під час звільнення житлової площі, у разі не нанесення майну шкоди. За наслідком визнання даних обставин сторонами по справі, приймаючи відсутність обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин, суд в силу приписів ч.1 ст. 82 ЦПК України вважає дані обставини не підлягаючими додатковому доказуванню.

Судом також встановлено, що сторонами на укладення вказаного договору оренди житлової площі від 17.04.2025 року, не укладався акт приймання-житлової площі ані в момент укладення правочину, ані в момент виникнення спірних відносин під час звільнення даної житлової площі з боку орендаря.

Також судом встановлено, що між сторонами в письмовій формі не засвідчувалось розірвання вищевказаного договору оренду житлової площі від 17.04.2025 року, як і не надано відповідного рішення суду на підтвердження його розірвання в судовому порядку, як і не заявлялись відповідні вимоги у даній справі.

Щодо доводів сторін про неналежне виконання один одним умов вищевказаного договору, як підтвердження підстав розірвання договору, суд вважає недоведеними, виходячи з наступного.

Так доводи сторони позивача, як на підставу невиконання відповідачкою умов вищевказаного договору з не встановлення свого обов`язку з забезпечення квартири телевізором, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодним належним доказом, у тому числі не надано відповідний акт приймання-передачі квартири, на підтвердження його відсутності станом на час передання квартири в оренду позивачці, а також приймаючи засвідчення в договорі оренди житлової площі від 17.04.2025 року наявності відповідного телевізору у квартирі.

Щодо доводів відповідачки про розірвання договору 18.07.2025 року за наслідком не виконання позивачкою свого обов`язку з підстав невчасної сплати орендної плати 17.07.2025 року, суд вважає також необґрунтованими, оскільки як засвідчено в укладеному між сторонами правочину орендодавець бере на себе право розірвати цей договір у встановленому законодавством порядку у випадку якщо орендар не здійснює оплату за оренду житлової площі у встановленому законодавством порядку.

Виходячи з підтверджених сторонами обставин вбачається, що до 17.07.2025 року позивачкою, як орендарем, належним чином виконувався свій обов`язок зі сплати орендної плати за вказаним договором, а відтак порушення сплати орендної плати в один день, виходячи з умов договору та положень статті 825 ЦК України не свідчать про підстави для розірвання договору між сторонами.

Разом з тим, судом встановлено, що 17.07.2025 року позивачем, як орендарем, було повідомлено відповідачку, як орендодавця, про намір розірвати відповідний договір оренди через місяць, тобто висловлено волевиявлення з наміру припинити відповідні договірні відносини. Відповідні обставини визнані відповідачкою у поданому до суду відзиві.

За наслідком чого, є підтвердженим факт, що починаючи з 17.07.2025 року орендарем було висловлено пропозицію, яка прийнята орендодавцем, з розірвання договору оренди через один місяць.

Щодо доводів відповідачки, що відповідний договір було розірвано 18.07.2025 року в усній формі, не є підтвердженим, оскільки відповідні обставини не визнані позивачкою.

Разом з тим, у відповідності до особисто визнаних обома сторонами справи обставин, а також свідчень наданих свідком, вбачається, що між сторонами на наступний 18.07.2025 року виникла сварка. Виходячи з пояснень сторін по справі, вбачається, що саме з даної дати 18.07.2025 року позивачка припинила мешкати у орендованій квартирі, приймаючи доводи відповідачки, що позивачка пішла залишивши єдиний комплект ключів. Стосовно інших доводів відповідача, що орендар продовжував мешкати у даній квартирі, здійснював дії зі зламу дверного замку за допомогою майстра, дій з заміни замків, тощо, є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодним доказам, як і не надано жодних доказів на підтвердження висловлених доводів відповідача про звернення до правоохоронних органів, наявності у відповідача відеозаписів на підтвердження цих обставин. Крім того, в цій частині доводи відповідача є суперечливими між собою, оскільки за наслідком підтверджених відповідачкою обставин про залишення орендарем квартири 18.07.2025 року та єдиного комплекту ключів у двері, який забезпечував доступ до квартири, відповідачкою не підтверджено обставин з їх залишення та повернення орендарю.

Також виходячи з визнаних обставин обома сторонами вбачається, що в подальшому 28.07.2025 року відповідачем, як орендодавцем, були вчинені дії з повернення позивачці, як орендарю, її речей, які залишились у переданій в оренду квартирі.

Будь-яких актів приймання-передачі квартири та речей, які б були складені в момент залишення орендарем вказаної квартири та передання їй речей, сторонами по справі до суду не надано.

Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження висловлених сторонами обставин про примусове виселення орендаря з орендованої житлової площі, звернення до правоохоронних органів, висловлення вимог позивачки про повернення її речей, до моменту фактичного їх передання, за наслідком чого в цій частині доводи сторін пор справі є безпідставними.

За наслідком чого, приймаючи визнані сторонами обставини з прийняття пропозиції 17.07.2025 року щодо наміру розірвання вищевказаного договору оренду, укладеного між ними, а також приймаючи встановлені обставини зі звільнення наймачем орендованої житлової площі, залишення ключів від квартири, передання орендарю її речей, обставини з чого завершені 28.07.2025 року, а також визнання відповідачкою факту розірвання договору та відсутнього наміру з його продовження, слід дійти до висновку, що сторонами спільно було визнано факт і фактично достроково розірвано відповідний договір оренди житлової площі від 17.04.2025 року.

Також судом враховується, що відповідачкою не заявлялось жодних вимог до позивачки з приводу сплати орендної плати за період з 17.07.2025 року по день фактичного припинення сторонами договору оренди.

Виходячи з визнаних сторонами обставин, що 28.07.2025 року орендарем було звільнено передано в оренду житлову площу, передано їй усі її речі, суд вважає що виходячи з обумовлених сторонами у договорі оренди житлової площі від 17.04.2025 року умов, у орендодавця виник обов`язок з повернення суми заставного платежу у розмірі 12000 грн., в разі відсутності завданої шкоди майну переданого оренду.

Будь-яких доказі на підтвердження повернення відповідачкою позивачці сплачених нею коштів у розмірі 12000,00 грн., в якості заставного платежу, за вказаним договором, до суду не надано.

Щодо доводів відповідачки про відсутність підстав для повернення вказаної суми коштів з підстав наявного факту завдання позивачкою шкоди майну переданого в оренду, з посиланням на акт огляду житлового приміщення від 28.07.2025 року, суд зазначає наступне.

Надаючи оцінку наданому відповідачкою до суду акту про огляд житлового приміщення, складеного 28.07.2025 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , який містить перелік пошкодженого майна, суд враховує, що відповідачкою до суду до наданого акт не надано жодних доказів будь якої фіксації пошкодженого майна, як і не додані до акту, як додатки.

В акті не зазначено, що позивач, як орендар квартири, була присутня під час проведення відповідного огляду та відмовилась від підпису, приймаючи що виходячи з доводів відповідачки, акт огляду було складено в день передання позивачці її речей.

Вказаний акт ніким не завірений, так як і підписи осіб які його підписали, не зазначені їх паспортні данні та місце проживання та або перебування. Також не надано до суду жодних доказів на підтвердження статусу особи ОСОБА_7 , зазначеної у акті.

Одночасно судом враховується, що стороною відповідача не надано до суду жодних доказів на підтвердження фіксації стану майна переданого за вказаним договором в оренду, станом на момент його передачі в оренду 17.04.2025 року та станом на час звільнення орендарем житлової площі.

Жодних доказів на підтвердження вчинення будь-яких дій відповідачкою за фактом пошкодження орендарем переданого в оренду майна, до суду не надано.

За наслідком чого, наданий до суду акт про огляд житлового приміщення від 28.07.2025 року, як доказ пошкодження орендарем майна переданого оренду, не приймається судом в якості належного, достовірного, допустимого та достатнього доказу.

Отже, відповідачка належним чином не довела наявності заподіяних орендарем збитків квартирі або майну орендодавця, проведеної належним чином документальної оцінки їх вартості, тобто правовідносин або юридичних фактів, що могли бути підставою для оплати залишення за орендодавцем грошових коштів у сумі 12000,00 грн., переданих в якості заставного платежу.

Разом із тим суд враховує, що грошові кошти, які позивачка сплатила відповідачці у розмірі 12000,00 гривень, в якості заставного платежу за договором оренду, є майном яке є об`єктом цивільних прав, у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та у відповідності до ст. ст. 177, 190, 192 ЦК України, яке належить позивачу.

За правилами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, звільнення позивачкою, як орендарем квартири, житлової площі та відсутність заподіяних збитків майну, за яке позивачка згідно з умовами договору оренди від 17.04.2025 року несе майнову відповідальність, або інших збитків квартирі орендодавця, відсутність проведеної належним чином документальної оцінки їх вартості, виключає підстави для залишення у орендодавця вищевказаних коштів, переданих в якості заставного платежу.

Судом враховується, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З врахуванням встановлених по справі обставин та вищенаведених висновків щодо виниклих між сторонами спірних правовідносин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині вимог про стягнення суми заставного платежу обґрунтованими та наявними підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки грошових коштів в сумі 12 000, 00 грн. переданих у заставу на підставі договору оренди житлового приміщення від 17.04.2025 року.

Щодо вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000,00 грн., суд зазначає наступне.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) викладено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2024 року у справі № № 761/26091/23, провадження № 61-10998св24).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Приймаючи викладене, суд зазначає, що у даній справі позивачка пов`язує завдану їй моральну шкоду з протиправними діями відповідача, які полягають у примусовому виселенню з орендованої квартири, залишення її без речей та грошей, неповернення заставної суми платежу, як єдиних коштів, через що позивачка була вимушена отримувати у борг грошові кошти, однак вказані обставини не підтверджені жодним доказом. Так, дійсно з матеріалів справи і доводів сторін по справі вбачається факт конфліктної ситуації між позивачкою та відповідачкою, разом з тим, факт примусового виселення позивачки з квартири, не повернення їй речей за вимогою, як і порушення відповідачем умов договору не є підтвердженим.

За наслідком чого, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про завдання їй моральної шкоди саме через неправомірні дії відповідачки та відсутніми підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, за наслідком чого у задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається, за пред`явленим позовом позивачкою сплачено судовий збір в сумі 4239,20 грн., виходячи зі ставок встановлених за пред`явлення позову майнового характеру (п.1.1. ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ставки передбаченої п.п.1.5 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», як за пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, суд зазначає, що Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2025 році з 01 січня встановлений у розмірі 3028,00 гривні.

Як вбачається з позовної заяви, позивачкою за пред`явленим позовом було заявлено дві вимоги саме майнового характеру про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № №761/11472/15-ц, в якій Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди є вимогою немайнового характеру, безпідставними, оскільки відшкодування моральної шкоди визначено сумою грошових коштів. Тому заявлена позовна вимога є майновою.

Сплата позивачкою судового збору у розмірі 3028,00 грн. за вимогою про відшкодування моральної шкоди за ставкою п.п.1.5 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», є помилковими, оскільки відповідна ставка регламентує сплату судового збору за вимогою про відшкодування моральної шкоди у позовах про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пред`явлений позов позивачкою не є позовом про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а відтак застосування даної ставки судового збору під час обрахунку судового збору для сплати, є помилковими.

Отже, судовий збір за пред`явлення даного позову фізичною особою, який містить дві вимоги майнового характеру підлягав сплаті у співвідсотковому відношенні від визначеної ціни позову за сукупність заявлених грошових вимог, та не може бути менше ніж 1211,20 грн. та не більше 15140,00 грн.. За наслідком чого виходячи з ціни позову за даним позовом у розмірі 42000,00 грн., приймаючи що 1 відсоток від ціни позову є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належний розмір сплаченого судового збору за даним позовом є 1211,40 грн.

Сплачений позивачкою під час звернення до суду з позовом судовий збір в сумі 3028,00 грн. є надмірно сплаченою сумою судового збору, спосіб повернення якої передбачено пунктом 1 ч.1 ст.7 Законом України «Про судовий збір», за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Приймаючи викладене, оскільки позов позивача підлягає до часткового задоволення у пропорційному відношенні - 28,57% задоволених вимог від загально заявленого розміру позовних вимог (12000*100/42000), у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає у відшкодування сплаченого останнього судового збору в сумі 346,04 грн. (28,57*1211,20/100=346,03984).

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу, а саме заявлений до відшкодування позивачкою в сумі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що даний позов пред`явлено до суду, як і представництво власних інтересів позивачкою здійснювалось особисто, без представництва.

У відповідності до наданої до позову угоди про надання правової допомоги адвокатом №250801 від 07.08.2025 року, остання укладена між адвокатом Царевою Н.А. та ОСОБА_1 , з надання правничої допомоги по наданню правової консультації, складанні позовної заяви, строком дії по 15.08.2026 року. За умовами даної угоди, сума винагороди становить 5000,00 грн., яка сплачується на умовах передоплати. Також, до суду надано складений 11.08.2025 року акт виконаних послуг до вказаної угоди, за умовами якого адвокат Царева Н.А. та ОСОБА_1 підтвердили факт надання адвокатом правової допомоги за даним договором з надання правової консультації та складанню позовної заяви. Даною угодою, адвокатом підтверджено прийняття винагороди в сумі 5000,00 грн.

Будь-яких інших доказів на підтвердження понесення витрат з професійної правничої допомоги в рамках даної справи позивачкою до суду не надано.

Відповідачкою у поданому до суду відзиві під час розгляду справи заперечувались вказані витрати з підстав їх не співмірності та завищення розміру.

Також відповідачкою у поданому до суду відзиві на позовну заяву заявлено до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу, які за текстом відзиву визначені як понесені в розмірі 3000,00 грн.

Також, стороною відповідача зазначено про те, що відповідний розмір витрат не є остаточним та стороною відповідача буде повідомлятись суд про їх зміну.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що докази на підтвердження судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Приймаючи вказане, заявлену відповідачкою вимогу про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу та намір про надання відповідних доказів в порядку передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України, судом відповідне питання одночасно з ухвалення даного рішення суду не вирішується.

У зв`язку з чим, суд вважає наявними підстави для вирішення питання з компенсації понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі та на підставі доказів наданих позовної заяви, під час ухвалення даного рішення суду.

Приймаючи встановлені викладені обставини, надаючи оцінку вказаним доказам суд зазначає про наступне.

Виходячи з положень статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу входять до складових судових витрат, які у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, приймаючи часткове задоволення позову, сторони мають право на відшкодування пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме позивачка пропорційно до 28,57% задоволених позовних вимог від загально заявленого розміру позовних вимог, відповідачка пропорційно до 71,43 % позовних вимог у задоволенні яких позивачеві відмовлено від загально заявлених позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Надаючи оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що надана до суду угода про надання правової допомоги адвокатом №250801 від 07.08.2025 року укладена між адвокатом Царевою Н.А. та ОСОБА_1 , як і акт виконаних послуг до вказаної угоди складений 11.08.2025 року, не містить визначення який саме предмет спору є предметом договору, за яким адвокатом надавалась правнича допомога та було складено позовну заяву, що унеможливлює співвідношення наданого до суду предмету договору з даною цивільною справою. Інших доказів, які б підтверджували позивачем понесення витрат на професійну правничу допомогу саме в межах даної справи, позивачкою не надано.

За наслідком чого суд доходить до висновку про недоведеність понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в межах даної справи.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 267, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , передані у заставу на підставі договору оренди житлової площі від 17 квітня 2025 року грошові кошти в сумі 12000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в іншій частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , у відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 346 (триста сорок шість) гривень 04 (чотири) копійки.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.12.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко