Справа № 357/7558/25
Провадження № 2/357/3781/25
25 листопада 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючий суддя Цукуров В.П.,
секретар судового засідання Чайка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 в місті Біла Церква Київської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя
Короткий зміст позовних вимог.
У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі «Позивач), в інтересах якої дії її представник, звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 (далі «Відповідач») про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини.
12.07.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2024 року по справі №357/14912/24, шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

30.07.2020 року, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами спільними зусиллями та за спільні грошові кошти було набуто у власність транспортний засіб марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я Відповідача.

Згідно з Висновком експерта №83 від 15.05.2025 року, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф., ринкова вартість вказаного транспортного засобу, на дату оцінки заокруглено складає 144670,00 грн.

Зазначає, що з перших днів придбання транспортного засобу, фактично користувалася і продовжує користуватися Позивач, усі витрати на його утримання, а також витрати на страхування автомобіля несе лише Позивач. У той же час Відповідач не користується автомобілем, не несе витрати пов`язані з його утриманням, у нього відсутні правовстановлюючі документи на вказаний транспортний засіб, а також ключі від нього.

Окрім того, автомобілем користується не лише Позивач, а й малолітня донька сторін, яку ОСОБА_1 кожного ранку возить до ЗОШ №12 на навчання, через часті повітряні тривоги позивачка вимушена відволікатись з роботи, щоб забрати доньку зі школи. Також донька щодня відвідує додаткові заняття, зокрема: з малювання: понеділок та середу з 18 год 00 хв до 19 год 30 хв; з англійської мови та математики: вівторок та четвер з 17 год 45 хв до 19 год 45 хв, а тому спірний транспортний засіб необхідний позивачці задля забезпечення в першу чергу інтересів малолітньої доньки.

У зв`язку з тим, що між сторонами не було досягнуто домовленості про добровільний поділ спільного майна, виходячи з принципів співмірності та справедливості, враховуючи, що спірний автомобіль є річчю неподільною, Позивач просить суд:

визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

у власності Позивача ОСОБА_1 залишити автомобіль марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 72500,00 грн. у якості компенсації частини вартості автомобіля, що знаходяться на депозитному рахунку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, код одержувача 26268119, рахунок одержувача: НОМЕР_3 , одержувач Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, внесені нею згідно квитанції № 78 від 16.05.2025 року;

стягнути з Відповідачів на свою користь судові витрати.

Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи.

26.06.2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 47).

У призначені по справі судові засідання Позивач/її представник не з`явилися, до канцелярії суду подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували (а.с. 49-50, 58).

У всі призначені по справі судові засідання Відповідач не з`явився. Про причини неявки суду не повідомив, відзиву, пояснень, жодних заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило. При цьому, суд вважає Відповідача таким, що був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, оскільки це підтверджується відповідними поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаної адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Днем вручення судової повістки у такому випадку є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 13.05.2024 року у справі №755/4829/23 (а.с. 124, 126, 127, 131, 132, 148, 149, 152, 154).

Згідно з ст. ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

2. Мотивувальна частина.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

12.07.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що 12.07.2014 року зроблено відповідний актовий запис за №784, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с. 14).

Від спільного шлюбу ОСОБА_4 з Вдповідачем мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим 06.10.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №1502 (а.с. 22).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.11.2024 року у справі №357/14912/24, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 15-18).

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами придбано транспортний засіб марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , 30.07.2020 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 19-20).

Згідно з Висновком експерта №83 від 15.05.2025 року, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф., ринкова вартість колісного транспортного засобу марки CHERY TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату оцінки 14.05.2025 року заокруглено складає 144670,00 грн. (а.с. 73-84).

16.05.2025 року на депозитний рахунок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 внесено грошові кошти в розмірі 72500,00 грн, в рахунок компенсації 1/2 частки вартості автомобіля CHERY TIGGO, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №78 від 16.05.2025 року (а.с. 23).

Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою ст. 368 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 СК України передбачає презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18 факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі статями 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Висновки суду.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого.

В ході розгляду справи відповідач не заперечив ту обставину, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна, зокрема, автомобіля CHERY TIGGO, та що таке майно придбане за спільні кошти для потреб сім`ї та є спільною власністю подружжя.

Присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 року по справі №209/3085/20 (пункт 44) зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі №200/3033/15-ц вказано, що: «положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду».

На підтвердження виконання вимог частини другої статті 365 ЦК України Позивачем ОСОБА_1 надано квитанцію про внесення грошових коштів на депозит суду у розмірі 72500,00 грн. (а.с. 23).

Ураховуючи обставини даної справи, те, що транспортний засіб автомобіль CHERY TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість якого становить 144670,00 гривень, будучи спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю, перебуває у користуванні Позивача, спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, водночас потребу позивачки в транспортному засобі та бажання залишити автомобіль у своїй приватній власності, внесення нею на депозитний рахунок суду певної суми коштів, суд вважає, що дане рухоме майно слід залишити у власності ОСОБА_1 та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому частку у праві спільної сумісної власності на таке майно. Суд вважає, шо припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні подружжя не завдасть істотної шкоди його інтересам.

З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів.

Розподіл судових витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, покладається на Відповідача і становить 1446,70 грн. (а.с. 1).

До судових витрат згідно зі статтею 133 ЦПК України входять, зокрема, витрати пов`язані з розглядом судової справи, куди входять витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частини шостої статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

За підготовку висновку експерта №83 визначення вартості колісного транспортного засобу марки CHERY TIGGO, державний номерний знак НОМЕР_2 від 15.05.2025 року, Позивач сплатила 3000,00 грн., що підтверджується копією квитанції №50 від 14.05.2025 року (а.с. 21).

Відтак, у відповідності до статті 141 ЦПК України необхідно стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за складення експертного висновку у розмірі 3000,00 грн.

3. Резолютивна частина.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 13, 81, 141, 254, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини у праві власності транспортного засобу марки (моделі) CHERY TIGGO, рік випуску - 2008, об`єм двигуна 2350 куб.см., VIN-код: НОМЕР_1 , тип: загальний/легковий-загальний/універсал-в, державний номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 72500,00 гривень (сімдесят дві тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_3 відповідно до квитанції АТ «Ощадбанк» №78 від 16.05.2025 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1446,00 гривень та 3000,00 гривень за проведення оцінки вартості спірного майна, а всього стягнути 4446,00 гривень (чотири тисячі чотириста сорок шість гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 25.11.2025 року.

Суддя В. П. Цукуров