Справа № 463/3585/25
Провадження № 2/463/1389/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року місто Львів

Личаківський районний суд міста Львова в складі: головуючої судді Ціпивко І.І. з участю секретаря судового засідання Метеллі Б.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування шкоди,

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ЛМКП «Львівводоканал» Урбанської Т.В.,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на її користь грошове відшкодування спричиненої шкоди (моральної та матеріальної) в розмірі 1000000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідно до ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на безоплатний поточний ремонт квартири. Відповідно вона звернулася до відповідача із заявою встановити в її квартирі, у складі поточного ремонту, прилад обліку споживання води. Відповідач відреагував вимогою оплати послуг. Відповідач належним чином не відреагував і продовжує вимагати оплату невизначеного розміру та технічних умов.

Як пенсіонер-пільговик, особа з інвалідністю ІІ групи, має всі підстави для безоплатного встановлення лічильника, але відповідач вказане право ігнорує, покликаючись на міську владу, яка визнає права тих хто отримує субсидію. Вона має право на субсидію, але не одержує, бо є пільговиком.

Листування не дає позитивного результату, відбувається безпідставне нарахування оплати на комерційний облік споживання по приладу, який був встановлений на непідготовлений будинок, завдяки чому відбувається врахування витрат на абонентське обслуговування, послуг якого не замовляла. Враховуючи наведене отримує шкоду, розмір якої оцінює в 1000000,00 грн, за стягненням якої і звертається.

Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заявлених заперечень покликався на те, що позивачка користується послугами ЛМКП «Львівводоканал» і згідно ст. 67, 68 Житлового Кодексу України та ст. 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» зобов?язана своєчасно вносити плату за комунальні послуги (в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення) у встановлений термін. Однак, ОСОБА_1 не здійснює оплату своєчасно за послуги, надані ЛМКП «Львівводоканал». Позивачка безпідставно ототожнює наявність пільг щодо певних послуг, із відповідноим їх перенесенням на вчинення інщих дій, в тому чилі повязаних із безкоштовною заміною приладів обліку. Вимоги щодо стягнення збитків також вважає безпідставниаи. Оскільки позивачем не представлено жодних об?єктивних та документально-підтверджених доказів заподіяння їй протиправними діями ЛМКП «Львівводоканал» моральної шкоди.

Позивачка ОСОБА_1 скористалась правом заперечення на відзив, суть яких зводиться до доводів позовної заяви.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі.

17.04.2025 ОСОБА_1 звернулася із позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування шкоди.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Ціпивко І.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 23.04.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано час позиваці для усунення її недоліків.

12.05.2025 на виконання ухвали від 23.04.2025 позивачкою подано позовну заяву в новій редакції.

Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 16.05.2025 року процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівводоканал» про відшкодування шкоди відповідно до ухвали від 23 квітня 2025 року продовжено на десять днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

25.06.2025 року позивачкою подано до суду заяву на виконання згаданої вище ухвали.

15.07.2025 року таку заяву передано судді (у зв`язку з перебуванням судді у відпустці).

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 12.08.2025 о 11:00 год. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі.

12.08.2025 справу розглядом відкладено на 04.09.2025.

22.08.2025 стороною відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про застосування строків позовної давності.

03.09.2025 стороною позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою від 30.09.2025 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21.10.2025.

21.10.2025 справу розглядом відкладено на 17.11.2025.

Розгляд справи по суті відбувся 17.11.2025 за участі позивачки ОСОБА_1 представника відповідача ЛМКП «Львівводоканал» Урбанської Т.Б.. По закінченні дослідження доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи, а також заслуховування усних пояснень сторін 27.11.2025 судом визначено як дату оголошення судового рішення.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ЛМКП «Львівводоканал» позов заперечила з підстав, наведених у відзиві.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Договору №214 від 05.12.2005 укладеного між ДСП «Водомір» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), останній доручає а виконавець бере на себе виконання робіт із встановленням водомірного вузла, водомірних вузлів холодної і гарячої води в приміщенні, а не про проведення поточних чи капітальний ремонтів у квартирі /а.с. 3/.

Крім цього з договору №4895 від 03.06.2016 встановлено, що такий було укладено між ДСП «Водомір» та ОСОБА_1 про проведення повірки одного квартирного засобу обліку води d15. Виконавець виконав вказані роботи, що підтверджується відповідним актом /а.с. 23/.

В березні 2016 ЛМКП «Львівводоканал» за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_1 .

З копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв?язку з чим отримує пенсію по інвалідності /а.с. 2/.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо відшкодування відповідачці спричиненої шкоди (моральної та матеріальної), пов`язаної з відмовою реалізації права на безкоштовну заміну приладів обліку води (лічильників).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15,16 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створенням об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому як ефективний засіб (спосіб) потрібно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Ключові питання, які постали перед судом: чи має право позивачка на безкоштовне встановлення приладів обліку води; якщо так, то чи спричинено їй збитки у зв?язку із відмовою відповідача в реалізації права на безкоштовне встановлення приладів обліку води (лічильників).

До спірних правовідносин, котрі виникли між сторонами підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Плата за комунальні послуги відповідно до ст. 67 Житлового кодексу України береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому законом порядку тарифами, нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному КМУ, її розмір розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 5 цього ж Закону до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з частиною 7 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

Частиною 5 статті 13 Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦПК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача помилковими, аргументи відповідача належним чином обґрунтованими та мотивованими, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 користується послугами ЛМКП «Львівводоканал» і згідно ст. 67, 68 Житлового кодексу України та ст. 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» зобов?язана своєчасно вносити плату за комунальні послуги (в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення) у встановлений термін.

В березні 2016 ЛМКП «Львівводоканал» за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім?я ОСОБА_1 .

Нарахування вартості послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 проводиться з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік тепловой енергії та водопостачання» на підставі Публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, який було оприлюднено на сайті ЛМКП «Львівводоканал» (http://lvivvodokanal.com.ua) 10.02.2022.

До липня 2022 року вартості послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в квартирі позивачки проводилось згідно норм водоспоживання, а саме 4,56 м. куб. на 1 особу за місяць за послуги водопостачання та водовідведення (на 1-ну зареєстровану особу).

В судовому засіданні встановлено, що будинок в якому проживає ОСОБА_1 обладнано вузлом комерційного обліку.

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22.06.2017 нарахування за спожиті послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення ЛМКП «Львівводоканал» проводить згідно показань вузлів комерційного обліку води.

Розподіл послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в будинках проводиться відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (далі -Методика).

Відповідно до даної Методики - для розподілу приймаються показання вузлів комерційного та розподільного обліку централізованого водопостачання та централізованого водовідведення станом на кінцеву дату розрахункового періоду, отримані виконавцем розподілу комунальної послуги у спосіб, визначений договором про надання комунальної послуги.

Відповідно до Методики, весь обсяг води, який увійшов до будинкової мережі та облікований вузлом комерційного обліку, має бути розподілений між споживачами.

Так, споживачі, в помешканнях яких встановлено вузли розподільного обліку, будуть отримувати рахунки за показниками приладів розподільного обліку. Різниця між обсягами комунальної послуги, визначеної на підставі показників вузла комерційного обліку (будинкового) та сумою обсягів визначених вузлами розподільного обліку (квартирними), розподілятиметься між споживачами, квартири (приміщення) яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами. Тобто, споживачі, які мають зареєстровані прилади обліку, платитимуть за їх показниками, а споживачі, яким нарахування проводиться згідно норм споживання, сплачуватимуть за весь обсяг води, що залишився нерозподіленим.

Послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в квартирі АДРЕСА_2 ЛМКП «Львівводоканал» надає на підставі Публічного індивідуального договору приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, який було оприлюднено на сайті ЛМКП «Львівводоканал» (http:/lvivvodokanal.com.ua) 10.02.2022 у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 № 85, якою було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 609. Починаючи з березня 2022 такий договір рахується укладеним для категорії споживачів - мешканців багатоквартирних будинків та мешканців приватного сектору.

Публічний індивідуальний договір приєднання про надання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення розроблений на основі Типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 року № 85, яка набрала чинності 04.02.2022. Його умови не підлягають узгодженню зі стороною, що приєднується (споживачем).

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договору з виконавцем комунальної послуги відповідний договір - з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Повідомлення від 10.02.2022 року про публічну пропозицію (оферту) Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про укладення публічного індивідуального договору приєднання з надання послуг з централізованого водопостачання та/ або централізованого водовідведення та договір розміщено на офіційному вебсайті ЛМКП «Львівводоканал».

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення та/або рахунках про оплату послуг,

3 огляду на те, що цей Договір є публічним договором приєднання, що укладається з метою надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення індивідуальному споживачу, його умови не можна змінити, а тільки прийняти в розробленому вигляді.

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення ним будь яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання викоанвцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку за надані послуги, факт отримання послуг.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг ЛМКП «Львівводоканал» та підстави, умови і спосіб їх отримання.

Позивачка долучає Договір № 214 від 05.12.2005, в якому йдеться про виконання робіт із встановленням водомірного вузла, водомірних вузлів холодної і гарячої води в приміщенні (роздільних), а не про проведення поточних чи капітальний ремонтів у квартирі. При цьому підстави невиконання вказаного договору не наводяться.

Також долучено договір №4895 від 03.06.2016 про проведення повірки одного квартирного засобу обліку води d15, що не стосується предмету позову і жодним чином немає відношення до встановлення лічильника у квартирі позивачки.

Сторонами не заперечується, що на звернення позивачки щодо безкоштовного встановлення водяного лічильника ОСОБА_1 неодноразово надавалися відповіді і роз?яснення.

Судому встановлено, що відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради від 10.02.2017 № 90 «Про встановлення квартирних приладів обліку холодної та гарячої води споживачам, яким відповідно до законодавства призначено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг» ЛМКП «Львівводоканал» надано функцію замовника на виконання робіт з встановлення квартирних приладів обліку води споживачам, яким відповідно до законодавства була призначена субсидія.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 користується пільгою на оплату житлово-комунальних послуг, а не субсидією (що нею визнається), ЛМКП «Львівводоканал» не вправі безкоштовно встановлювати лічильник холодної води у квартирі останньої, оскільки кошти на проведення таких робіт виділялись споживачам, яким відповідно до законодавства було призначено лише субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

Також у своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та відповідно наявне право на безоплатний поточний ремонт і встановлення у квартирі в складі поточного ремонту приладу обліку споживання води, однак поточний ремонт зі встановленням лічильника - не є діяльністю ЛМКП «Львівводоканал».

Тобто в судовому засіданні достеменно встановлено, що позивачка є споживачем послуг ЛМКП «Львівводоканал», користується пільгами щодо таких. Разом з тим, наявність пільг щодо згаданих послуг не розповсюджується на безкоштовне встановлення лічильників холодної та гарячої води (роздільного обліку) у квартирі останньої, оскільки таким правом наділені тільки отримувачі субсидій, яким ОСОБА_1 не є.

Суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача щодо неналежності такого, оскільки не зважаючи на те, що позивачка вказує про нібито порушене право з 2005, реальні підстави звернення до суду, виникли саме на даний час, та пов`язується ОСОБА_1 з заподіянням збитків (матеріального та морального характеру).

Що стосується відшкодування спричиненої шкоди (моральної та матеріальної) в розмірі 1000000,00 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Окрім цього, у Постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 об?єднана палата КЦС зазначила наступне: «Зобов?язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв' язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов?язання з ї відшкодування. Покладення обов?язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N? 487/6970/20 (провадження N? 61-1132св22)».

Всупереч наведеному, вина ЛМКП «Львівводоканал» - відсутня, оскільки доказів, які б обґрунтовували підстави, передбачені ст. 23 ЦК України відсутні. Отже, враховуючи наведене, та те, що позивачем не представлено жодних об?єктивних та документально-підтверджених доказів заподіяння їй протиправними діями ЛМКП «Львівводоканал» моральної шкоди, ця вимога задоволенню не підлягає.

Що стосується наведених у клопотанні від 22.08.2025 покликань представника відповідача на порушення строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 445/25/16.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні не встановлено підстав задля відшкодування збитків, а відтак у задоволенні позову слід відмовити по суті, оскільки судом не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого вона звернулася до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому відповідно до ч. 6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв?язку з чим отримує пенсію по інвалідності.

Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , останню звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, суд

ухвалив:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про відшкодування шкоди повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.11.2025.

Суддя Ірина ЦІПИВКО