Справа № 462/3138/25 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2711/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Цьона С. Ю.,

з участю - представника Залізничної РА ЛМР Соломко Ж. В., представника позивачки - адвоката Гук О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання наймачем квартири,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Залізнична РА ЛМР), Львівської міської ради (далі - Львівська МР), в якому просила визнати позивачку наймачем квартири АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором замість попереднього наймача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 фактично проживала у квартирі АДРЕСА_1 з моменту свого народження (листопад 2000 року), а її батьки з 1999 року. Дана квартира була надана її батькові на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації м. Львова № 1118 від 22 грудня 2010 року, яким його визнано основним квартиронаймачем. Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка звернулася із заявою про визнання її основним квартиронаймачем спірної квартири, однак отримала відмову листом від 17 січня 2025 року № 32-вих-7217 з підстави відсутності її реєстрації за вказаною адресою. Позивачка вказує, що хоч і зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , однак фактично постійно проживала у спірній квартирі та не має іншого житла у власності чи користуванні. Зазначає, що відмова відповідача є безпідставною та порушує її житлові права, оскільки, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання не є підставою для визначення права на користування житлом. На підставі наведеного просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2025 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 наймачем за попередньо укладеним договором найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 замість основного наймача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто із Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 968 грн 96 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила Залізнична РА ЛМР, подавши в серпні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржене рішення не врахував, що позивачка не перебуває на квартирному обліку в Львівській МР та зареєстрована за іншою адресою. Суд безпідставно взяв до уваги докази, які, на думку заявника, не можна вважати належними. Зокрема, це квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, адже платником в таких зазначена не позивачка, а інша особа. Не може вважатися доказом, який підтверджує позовні вимоги довідка ОСББ про фактичне проживання позивачка за спірною адресою, адже таке об`єднання не є суб`єктом, який уповноважений встановлювати такі факти. Вказує, що така довідка суперечить положенням Закону України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким визначено порядок офіційного обліку місця проживання особи, яке здійснюється у двох формах: шляхом декларування місця проживання або реєстрації місця проживання. Не підтверджують фактичного проживання позивачки за спірною адресою і покази свідків. При укладенні договору найму спірної квартири з ОСОБА_2 , останній не зазначив, що з ним проживає (буде проживати) його донька - ОСОБА_1 . Наведене підтверджується також тим, що до заяви про укладення договору житлового найму ОСОБА_2 додано свідоцтво про одруження з ОСОБА_3 . Свідоцтво про народження доньки, заявником до цієї заяви не додавалось. Враховуючи наведене, станом на сьогодні спірна квартира вважається самовільно зайнятою позивачкою у справі, за що постановою адміністративної комісії при Залізничній РА ЛМР її притягнуто до адміністративної відповідальності. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28 липня 2025 року відкрито провадження у справі №462/4846/25 за позовом Залізничної РА ЛМР до ОСОБА_1 , третя особа: Львівська МР про виселення із самовільно зайнятої квартири. Вказують на те, що оскільки ордер позивачу не видавався, а договір найму не укладався, спірне приміщення використовується нею самовільно. Зазначають про те, що спірна квартир є самочинно перепланованою попереднім наймачем ( ОСОБА_2 ) і з цього питання наявне рішення суду, яке набрало законної сили, проте таке на даний час не виконано, що позбавляє Залізничну РА ЛМР укладати нові договори найму спірного житлового приміщення з особами, які перебувають на квартирному обліку в Львівській МР.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Судом встановлено, що згідно із розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1118 від 22 грудня 2010 року ОСОБА_2 визнаний основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що складається з однієї кімнати.

ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаному житлі з 21 березня 2011 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 13742 до часу своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 .

Із свідоцтва про одруження вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 25 листопада 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 2622.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до довідки, виданої ОСББ «Широка-81» від 28 березня 2025 року, ОСОБА_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації її батька, ОСОБА_2 .

З відповіді Залізничної районної адміністрації ЛМР № 32 вих-7217 від 17 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у переоформленні договору найму на житлове приміщення АДРЕСА_1 після смерті основного квартиронаймача у зв`язку із тим, що вона не зареєстрована у вказаному житловому приміщенні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка почала проживати у спірній квартирі разом із батьком ОСОБА_2 , якому видано розпорядження про укладення договору найму на вселення до вказаної квартири, та матір`ю ОСОБА_3 , яка є членом сім`ї наймача з народження, вона є членом сім`ї наймача (донькою наймача), що вселилась до спірного житлового приміщення на законних підставах. При цьому судом враховано, що позивачка проводить сплату житлово-комунальних послуг за адресою спірної квартири, а також покази свідків, які підтвердили факт проживання позивачки з народження за адресою спірної квартири, а її реєстрація в іншому місці є формальною, адже така квартира їй не належить, а належить на праві спільної власності матері позивачки та її бабусі.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Проте, дане право не є абсолютним і може бути обмежено. Так, виходячи з принципів викладених в статті 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (є пропорційним). Отже, обмеження прав людини не буде становити порушення, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, і до того ж забезпечує справедливі вимоги моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).

Відповідно до статті 15 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів районних, містких, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством, на території району, міста, району в місті, зокрема, належить: здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36); надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради (стаття 51) та у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видача ордера на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).

У частині першій статті 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 810 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у змісті постанов Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок (стаття 60 ЖК України).

Правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

У пунктах 64, 66 Правил передбачено, що громадяни (в тому числі тимчасово відсутні), відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жиле приміщення належить на праві приватної власності). У надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання (пункт 72 Правил).

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - реєстрації місця проживання у квартирі своє мами та бабці) реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.

У частині четвертій статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі №200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).

Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року в справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року в справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22)).

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року в справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)).

Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).

Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Важливим є те, що в справах цієї категорії на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається встановлено, що позивачка разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 з 29 січня 2001 року (тобто з дати свого народження) має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 і на час смерті свого батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зберігала право користування квартирою за місцем своєї реєстрації.

При цьому мотиви суду першої інстанції про те, що сама по собі відсутність факту реєстрації позивачки за адресою спірної квартири не свідчить про те, що така у ній фактично не проживала, колегія суддів вважає необґрунтованими, з урахуванням недоведеності такого проживання належними та допустимими доказами. З матеріалів справи убачається, що у спірній квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_2 , який і звертався про укладення з ним договору найму цієї квартири, у зв`язку із зміною статусу будинку, в якому вона знаходиться, з гуртожитку на житловий будинок. Також розпорядження попереднього балансоутримувача цього будинку (гуртожитку) на поселення видавалось лише щодо ОСОБА_2 , як і розпорядження про укладення з ним договору житлового найму, видане у 2010 році.

У змісті постанови від 29 вересня 2021 року в справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

У цьому зв`язку, колегія суддів такого враховує, що спірна квартира є однокімнатною, а позивачка та її покійний батько є різнополими.

Щодо сплати позивачкою комунальних платежів, колегія суддів критично оцінює такі докази, адже ця оплата здійснювалась не позивачкою, а її матір`ю, а період оплати охоплює два місяці до смерті ОСОБА_2 , усі інші оплати, проведені після смерті ОСОБА_2 також не позивачкою, а ОСОБА_3 , яка на спірну квартиру не претендує.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що всі докази, якими сторона позивача намагається підтвердити факт проживання у спірній квартирі (довідка про проживання) датована незадовго до звернення до суду із вказаним позовом, через декілька місяців після відмови Залізничної РА ЛМР переукласти з позивачкою договір найму квартири, і в такій довідці підтверджено лише факт проживання позивачки на дату видання довідки, проте у ній не зазначено, з якого часу позивачка там проживає.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що таку довідку вправі видати органи місцевого самоврядування, а не ОСББ.

За обставин даної справи, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що факт проживання позивачки за адресою спірної квартири не підтверджується показами свідків, допитаних судом першої інстанції, адже такі оцінені неправильно, зокрема, покази свідка ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивачки, відтак зацікавленою особою, покази свідка ОСОБА_4 (шкільної подруги позивачки) не підтверджені відповідними доказами із закладів освіти (закладів надання медичних послуг, відсутні декларації із сімейним лікарем), а покази свідка ОСОБА_5 не узгоджуються з іншими доказами у справі в їх взаємозв`язку.

З огляду на наведене, колегія суддів враховує і те, що як спірна квартира, так і квартира в якій має зареєстроване місце проживання позивачка, знаходяться неподалік одна від одної.

Колегія суддів враховує і те, що житлові права позивачки у даній справі не порушені, адже така не перебуває на квартирному обліку в Львівській МР та має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, а також право користування квартирою за цією адресою.

Таким чином, встановивши, що доказів на підтвердження пред`явленого позову, зокрема, на підтвердження того, що позивачка вселилася в спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_2 за наявності на це згоди останнього як наймача квартири, проживала разом із наймачем у зазначеному житловому приміщенні на момент його смерті саме як член сім`ї, вела з ним спільне господарство, втратила постійне місце проживання (право користування) у житловому приміщенні в якому зареєстрована матеріали справи не містять, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, як помилково вважав суд першої інстанції.

Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 13 березня 2024 року в справі № 210/4155/21 (провадження № 61-13339св22), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20)).

За таких обставин, колегія суддів виснує, що у цій справі є беззаперечним те, що обмеження прав (відмова в задоволенні позову) позивачки ґрунтуються на законі, який встановлює особливості правового регулювання користування жилими приміщеннями, та знаходить, що таке за наявності у позивачки зареєстрованого місця проживання не є втручанням, а спрямоване на раціональне використання державного житлового фонду, що, серед іншого, може бути пов`язано із забезпечення громадян, які не мають житла або потребують поліпшення житлових умов. Відповідно така відмова має легітимну мету. Таким чином, на думку позивачки, «обмеження» її прав здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами окремої особи та суспільства в цілому.

Оскільки обставини щодо самовільного зайняття позивачкою спірної квартири, а також щодо самовільного перепланування квартири покійним батьком позивачки, а також притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за фактом зайняття нею цієї квартири, не входять до предмета доказування у даній справі, колегія суддів не убачає підстав для надання детальної відповіді на відповідні аргументи апеляційної скарги щодо цього.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та у випадку скасування або зміни судового рішення - розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь Залізничної РА ЛМЛ необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 816 грн 80 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання наймачем квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради 1 816 грн 80 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич