Провадження № 2/369/1034/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

за участю секретаря Іларіонова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 761/26774/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання відсутнім права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про визнання відсутнім права вимоги.

Мотивувала тим, що 15 вересня 2020 року уклала з ТОВ «Віннерстрой Груп» договір підряду, за умовами якого зобов`язувалася виконати будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони тривалий час виконували обов`язки за договором підряду. Однак в подальшому позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_2 в судовому порядку намагається стягнути з неї кошти на суму 24 462 717,12 грн за договором підряду від 03 липня 2020 року, який позивач з ТОВ «Віннерстрой Груп» не укладала, тобто за підробленим договором. Позивач наполягає на тому, що замість неї зазначений договір підписаний невстановленою особою. В подальшому ТОВ «Віннерстрой Груп» уклало з ОСОБА_2 договір відступлення прав вимоги 18 серпня 2021 року, на підставі якого ОСОБА_2 нібито набув до позивача право вимоги на суму 24 462 717,12 грн за договором підряду від 03 липня 2020 року. Зазначений договір позивач вважає підробленим, оскільки вона його не підписувала. Крім того, зауважує, що ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором підряду від 03 липня 2020 року, однак ухвалою від 02 червня 2023 року позов залишено без розгляду.

За таких обставин позивач вважає, що визнання відсутнім права вимоги є належним способом захисту, оскільки сприятиме уникненню правової невизначеності щодо права вимоги ОСОБА_2 на підставі підробленого договору підряду від 03 липня 2020 року.

Враховуючи наведене, позивач з врахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

1.визнати відсутнім права вимоги у ТОВ «Віннерстрой Груп» до ОСОБА_1 за договором підряду від 03 липня 2020 року № WIN-191209/Р, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Віннерстрой Груп»;

2.здійснити розподіл судових витрат.

Ухвалою від 02 серпня 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва передав справу для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 22 квітня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області замінив відповідача на ТОВ «Віннерстрой Груп», залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до предмета спору, ОСОБА_2 .

Ухвалою від 28 січня 2025 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача нада до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Будь-яких заяв, клопотань станом на момент винесення рішення у справі суду не надано, причини неявки не повідомлено.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Суд встановив, що 03 липня 2020 року укладено договір № WIN-191209/Р з будівництва офісно-складської будівлі площею 4 260 кв. м., сторонами якого зазначено ОСОБА_1 та ТОВ «Віннерстрой Груп». За умовами договору ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання виконати будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , а замовник зобов`язувався сплатити прийняти та оплатити виконані підрядником роботи. Вартість робіт сторони погодили у розмірі 32 336 916,00 грн. Строк дії договору сторони погодили тривалістю 140 робочих днів.

15 вересня 2020 року ОСОБА_1 та ТОВ «Віннерстрой Груп» уклали договір № WIN-191209/Р, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язувалася надати ТОВ «Віннерстрой Груп» роботи з будівництва нової складської будівлі з виробничими та офісними приміщеннями з адресою: АДРЕСА_1 , з матеріалів замовника.

18 серпня 2021 року ТОВ «Віннерстрой Груп» та ОСОБА_2 уклали договір відступлення прав вимоги, згідно зі змістом якого ТОВ «Віннерстрой Груп» відступило на користь ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_1 за договором № WIN-191209/Р від 03 липня 2020 року. Сума заборгованості за договором становила 24 462 717,12 грн

19 серпня 2021 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 повідомлення про зміну кредитора за договором № WIN-191209/Р від 03 липня 2020 року.

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за договором № WIN-191209/Р від 03 липня 2020 року у розмірі 24 462 717,12 грн.

Ухвалою від 02 червня 2023 року у справі № 369/13890/21 Києво-Святошинський районний суд Київської області залишив без розгляду позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 24 462 717,12 грн.

05 червня 2021 року ИРВ «Віннерстрой Груп» та ОСОБА_2 уклали договір про розірвання договору відступлення прав вимоги від 18 серпня 2021 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанови Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини перша, друга та четверта статті 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Поняття правочину, різновидом якого є договір, і поняття правовідносин, різновидом яких є зобов`язання, нетотожні: правочином є дії, спрямовані на створення юридичних наслідків, а правовідносини - це урегульовані суспільні відносини, змістом яких є права й обов`язки учасників цих відносин (суб`єктів правовідносин). Договірні правовідносини виникають на підставі договору. Останній є юридичним фактом (домовленістю, взаємопов`язаними діями), із яким пов`язане виникнення зобов`язання. Отже, виникнення правовідношення, зокрема зобов`язання, не є тотожним укладенню договору, а поняття «припинення правовідношення» (як спосіб захисту цивільних прав та обов`язків, передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України) не є тотожним поняттю «припинення договору».

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Приписи, зокрема, статті 16 ЦК України не передбачають способом захисту права та інтересу визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

З огляду на тісний зв`язок договору із правовідносинами, які саме з нього виникають (договірні правовідносини), розвиток останніх можуть зумовлювати, зокрема, умови договору. Проте подальші зміни цих правовідносин, наприклад, припинення прав та обов`язків за договором, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. Інакше кажучи, припинення обов`язку за договором не завжди пов`язане з припиненням самого договору (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Тобто за наявності у сторін договору інших зобов`язань за цим договором припинення додаткових (наприклад) забезпечувальних зобов`язань не означає припинення основного договору та втрату ним чинності.

Захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів особи, яка стверджує, що договір не підписувала, тобто договір укладений без її волевиявлення, чим порушено принцип свободи договору.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18).

Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15):

Кредитор у правовідносинах за договором підряду у разі невиконання без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею боржника у позасудовому порядку.

Особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Саме за цих умов боржник може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором (визнання його права припиненим), зокрема про визнання відсутнім права вимоги за договором підряду припиненим, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором підряду, зокрема визнає право вимоги припиненим, а не припиняє власне договір підряду (таке узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14).

Якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору підряду припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме зобов`язання за договором підряду, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припинененим зобов`язання за договором підряду(вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 490/5224/14-ц).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що не підписувала договір підряду від 03 липня 2020 року.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17).

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, особа під час укладення договору фіксує факт свого волевиявлення не вчинення такого правочину власноручним підписом на ньому.

Позивач наполягає на тому, що договір підряду від 03 липня 2020 року вона не підписувала, тобто заперечує власне факт укладеності договору.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 554/11260/21 виклав правовий висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 зазначено, що якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. В аспекті оцінки належності та ефективності способу захисту прав визнання зобов`язань за договором, який особа не підписувала, відсутніми є цілком ефективним способом захисту прав.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Мотивуючи підстави позову, ОСОБА_1 надала до суду копію договору підряду від 03 липня 2020 року та заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

За змістом оспорюваного договору, останній складений у двох екземплярах для замовника та підрядника. Оспорювання ОСОБА_1 договору підряду від 03 липня 2020 року дає підстави для висновку про відсутність оригіналу договору у позивача.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Частиною першою статті 103 ЦПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року№ 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Києво-Святошинський районний суд Київської області витребував оригінал оспорюваного договору у ТОВ «Віннерстрой Груп», копію ухвали надіслав відповідачу, однак вимоги ухвали не було виконано, оригінал договору до суду не надано.

Принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом належить до фундаментальних засад цивільного судочинства, передбачає, що у разі спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бехеер проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В частині другій цієї статті визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що виключно у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в проведенні експертизи, якщо без цього таку експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із зазначених осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (правові висновки у постановах від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 27 вересня 2023 року у справі № 567/1042/22 тощо).

Суд надає оцінку тому, що ТОВ «Віннерстрой Груп» обізнане про розгляд справи, однак не надало витребуваний судом оригінал договору підряду від 03 липня 2020 року, відсутність якого унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, про призначення якої заявив позивач, однак результати такої експертизи носять визначальне значення для вирішення спору щодо неукладеності договору внаслідок його підписання третьою особою, яка не була уповноважена позивачем на виконання такої юридичної дії.

Оскільки суд вчинив всі можливі заходи для забезпечення дотримання принципу змагальності цивільного судочинства, витребувавши за клопотанням позивача оригінал оспорюваного договору з метою дослідити його в порядку проведення судової почеркознавчої експертизи, з врахуванням ухилення відповідача від виконання обов`язку з надання оригіналу витребуваного документа дійшов висновку про наявність підстав для визнання доведеною обставини, для встановлення якої були вжиті такі процесуальні дії, а саме для визнання доведеним факту підписання оспорюваного договору третьою особою від імені позивача, не наділену відповідними представницькими повноваженнями у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України волевиявлення сторони на укладення оспорюваного договору підряду посвідчується, зокрема, шляхом проставлення особою власноручного підпису стороною в договорі.

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Суд наголошує на тому, що за неукладеним договором сторони не набувають обсяг прав та обов`язків, визначений таким договором, зокрема, сторона не набуває право вимоги до іншої сторони шляхом зобов`язання боржника вчинити на користь кредитора дії відповідно до цього договору.

Відповідно до Розділу 4 договору від 03 липня 2020 року № WIN-191209визначено обов`язок замовника перерахувати підряднику кошти на загальну суму 31 576 916 грн відповідно до визначеного графіка. Отже, за умови дотримання всіх встановлених законом вимог під час оформлення договору у замовника ТОВ «Віннерстрой Груп» у разі невиконання підрядником ОСОБА_1 умов договору виникло б право вимоги стосовно повернення перерахованих коштів.

Однак, встановивши під час судового розгляду факт неукладеності оспорюванго договору від 03 липня 2020 року № WIN-191209, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про відсутність прав вимоги ТОВ «Віннерстрой Груп» щодо стягнення коштів за неукладеним договором.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову ОСОБА_1 сплатила 1 073,60 грн, який підлягає стягненню на її користь з відповідача ТОВ «Віннерстрой Груп».

Керуючись ст. 10-13, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання відсутнім права вимоги задовольнити.

Визнати відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп» права вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп» грошових коштів за договором від 03 липня 2020 року № WIN-191209.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віннерстрой Груп», , 03179, м. Київ, Брест-Литовське шосе, 7-Б.

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА