ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/6786/24

провадження № 22-ц/4809/1465/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач Приютівська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року у складі головуючого судді Петренко С. Ю.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, в якій просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в два місяці з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 1,5301 га, яка розташована на території Косівської сільської ради Олександрійського району, Кіровоградської області та на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки Приютівської селищної ради від 11 листопада 2024 року за №340, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . З нею на момент смерті ніхто не був зареєстрований.

Позивачка вказує, що за життя її мати склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право.

Разом з тим, ОСОБА_1 дізналася про наявність заповіту лише у вересні 2024 року. Зазначає, що її мати померла в листопаді 2021 року, а тому в кінці березня 2022 року вона звернулася до Кіровської державної нотаріальної контори в м. Кропивницькому з метою подати заяву на прийняття спадщини. На момент звернення до Кіровської державної нотаріальної контори про те, що мати склала заповіт їй ще не було відомо. Помічник державного нотаріуса в усній формі повідомила їй, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється та їй як спадкоємцю потрібно подавати заяву за останнім місцем проживання спадкодавця, тому подати заяву до Кіровської державної нотаріальної контори в м. Кропивницькому в березні 2022 року їй так і не вдалося, оскільки мама була зареєстрована в Олександрійському районі.

Зазначила, що на момент звернення до Кіровської нотаріальної контори вона проживала у м. Кропивницький та працювала у Центральній міській лікарні м. Кіровограда.

Через повномасштабне вторгнення та постійні нічні тривоги вона була змушена перебувати в укритті, яке знаходилось в підвальному приміщенні будинку, що стало причиною значного погіршення стану здоров`я її чоловіка. У травні 2022 року разом з чоловіком переїхала до м. Олександрія, щоб доглядати за онуком ОСОБА_5 , якому на той час було 9 років. Однак 5 днів в тиждень з понеділка по п`ятницю вона продовжувала працювати медичною сестрою в м. Кропивницькому. За місцем свого нового проживання саме в м. Олександрії вона була лише в п`ятницю ввечері коли приїздила з роботи на вихідні, оскільки потрібно було повністю забезпечити чоловіка, який здійснював догляд за онуком цілий тиждень, і продуктами харчування, і приготуванням страв. Такий ритм життя продовжувався до вересня 2024 року.

01 вересня 2024 року позивачку було звільнено із її місця роботи, у зв`язку з чим у неї з`явився вільний час, який дозволив відвідати садибу матері у с. Косівка. Під час прибирання в будинку, вона знайшла заповіт матері. Після того, як знайшла заповіт, позивачка відразу звернулась до державного нотаріуса, щоб з`ясувати питання стосовно заповіту, однак нотаріус надав позивачці лист-роз`яснення, в якому повідомив, що остання пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері, та рекомендував звернутись до суду щодо вказаного питання.

ОСОБА_1 зазначила, що крім неї спадкоємцем за законом після смерті її матері є брат ОСОБА_3 , який не претендує на спадщину і між ними немає спору щодо спадщини.

Вказує, що незадоволення її заяви про визначення додаткового строку для прийняття спадщини зумовить перехід права власності на спадкове майно до держави в особі органу місцевого самоврядування, на території якого воно знаходиться.

Представник Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області подав до суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 та просив їх задовольнити (а.с.75-76).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала жодних достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не довела наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Крім того суд зазначив, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивачки щодо строку та порядку прийняття спадщини.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смалиус Ірина Володимирівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що не врахував суд першої інстанції і помилково відмовив у задоволенні позову.

Не враховано, що позивачка працювала в медичній установі і постійно виконувала свої посадові обов`язки, у зв`язку з чим також не мала можливості вчасно звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, позивачка посилалась на введення в Україні воєнного стану, що також стало підставою для несвоєчасного її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Від представника Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області до Кропивницького апеляційного суду надійшла заява про розгляд даної справи без участі представника селищної ради. У даній заяві також зазначено про те, що Приютівська селищна рада не заперечує проти апеляційної скарги та просить задовольнити позовні вимоги позивачки (а.с.140).

Відповідач ОСОБА_3 подав до Кропивницького апеляційного суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без його участі. Також зазначив, що вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти її задоволення, а також просить надати ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини (а.с.154).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивачки адвоката Смалиус І. В., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками зазначені: батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_4 (а.с.23).

25 серпня 1978 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_8 , у зв`язку з чим після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_9 » (а.с.24).

Мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого Олександрійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 15 листопада 2021 року (а.с.18).

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки площею 1,5301 га, яка розташована на території Кіровоградської області, Олександрійського району, Косівської сільської ради, за межами населеного пункту (а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20 квітня 1989 року, ОСОБА_4 була власникцею будинку, який розташований АДРЕСА_1 (а.с.20).

Згідно заповіту, посвідченого 26 жовтня 2011 року секретарем виконавчого комітету Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області Парпурою В. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 291, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право ОСОБА_1 (а.с. 21).

Листом Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 04 грудня 2024 року, повідомлено позивачку про те, щоДруга олександрійська державна нотаріальна контора Кіровоградської області не вправі видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як вона не подала до Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на протязі 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини, тобто пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, зі спадкодавцем на момент його смерті разом не були зареєстровані. Відповідно до статі 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажав прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не був зареєстрований зі спадкодавцем, то протягом 6-ти місяців мав подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а відповідно до ст. 1272 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець протягом 6-місячного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Нотаріусом рекомендовано звернутися до суду щодо вказаного питання (а.с.22).

Відповідно до довідки Приютівської селищної ради від 11 листопада 2024 року за №340, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . З нею на момент смерті ніхто не був зареєстрований (а.с.30).

Згідно відповіді, наданої Другою олександрійською державною нотаріальною контори Кіровоградської області від 10 березня 2025 року, та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) установлено, що згідно алфавітних книг спадкових справ, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у вказаній нотаріальній конторі відсутня (а.с.62).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини

з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України

у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.

Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 12681270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

Тож факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.

Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

З огляду на викладене, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 26 жовтня 2011 року ОСОБА_4 (мати позивачки) склала заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 (а.с. 21).

Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки площею 1,5301 га, яка розташована на території Кіровоградської області, Олександрійського району, Косівської сільської ради, за межами населеного пункту (а.с.19).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 20 квітня 1989 року, ОСОБА_4 була власницею будинку, який розташований АДРЕСА_1 (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на належне їй спадкове майно.

Відповідно до довідки Приютівської селищної ради від 11 листопада 2024 року за №340, ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . З нею на момент смерті ніхто не був зареєстрований (а.с.30).

ОСОБА_1 04 грудня 2024 року звернулась Другої олександрійської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 ..

Листом Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області від 04 грудня 2024 року, повідомлено позивачку про те, що Друга олександрійська державна нотаріальна контора Кіровоградської області не вправі видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як вона не подала до Другої олександрійської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на протязі 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця заяви про прийняття спадщини, тобто пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, зі спадкодавцем на момент його смерті разом не були зареєстровані. Відповідно до статі 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажав прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не був зареєстрований зі спадкодавцем, то протягом 6-ти місяців мав подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а відповідно до ст. 1272 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець протягом 6-місячного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Нотаріусом рекомендовано звернутися до суду щодо вказаного питання (а.с.22).

Отже, за обставинами цієї справи позивачка є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4 за заповітом та за законом як спадкоємець першої черги.

Тож навіть у разі незнання про існування заповіту позивачка як спадкоємець за законом першої черги повинна була вчинити активні дії для прийняття спадщини подати заяву про прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк.

Разом з тим, активні дії щодо прийняття спадщини позивачка почала вчиняти після спливу шестимісячного строку, звернувшись до нотаріуса у грудні 2024 року, тобто більше ніж через 3 роки після відкриття спадщини.

З урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що факт усвідомлення позивачкою її права на спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування поряд із незнанням про існування заповіту, складеного на її ім`я, за умови невжиття ним жодних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини протягом передбаченого ЦК України строку, не свідчить як про порушення принципу свободи заповіту, так і про виникнення в неї об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили їй своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у відведений ЦК України строк.

Відтак, необізнаність позивачки про наявність заповіту, складеного на її ім`я, не є поважною причиною пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачка є дочкою спадкодавця, тобто спадкоємцем першої черги. Тож незалежно від наявності заповіту на її ім`я вона у тому разі, якщо бажала б прийняти спадщину після смерті матері, мала можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, оскільки спадщина приймається повністю, а не частинами.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, в якій зазначено, що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Апеляційний суд відхиляє інші доводи апеляційної скарги, зокрема про те, що у заявниці існували додаткові перешкоди для своєчасного подання нею заяви про прийняття спадщини через зайнятість на роботі в іншій місцевості, оскільки вказане не перешкоджало ОСОБА_1 реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідної заяви про прийняття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку. Щодо доводів позивачки про перешкоди для своєчасного подання заяви про прийняття спадщини через складні умови праці та ненормований робочий день, суд врахував, що ці обставини не підтверджені жодними доказами.

Щодо посилання позивачки на військове вторгнення російської федерації на територію України та встановлення обмежувальних заходів, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт введення воєнного стану в Україні не є достатньою підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану, що перешкоджали спадкоємцю подати заяву про прийняття спадщини протягом установленого законом строку.

Правильним є висновок суду першої інстанції щодо недоведення позивачкою існування об`єктивних та істотних перешкод для прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смалиус Ірина Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24.11.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко