ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

24 листопада 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про стягнення інфляційних втрат на штрафних санкцій, нарахованих на суму заборгованості, яка утворилась через невиплату пенсії у належному розмірі, -

Встановив:

29 вересня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Київській області про стягнення інфляційних втрат на штрафних санкцій, нарахованих на суму заборгованості, яка утворилась через невиплату пенсії у належному розмірі.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 вересня 2025 року, справа передана на розгляд головуючому судді Самусі В.О. (а. с. 16).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 14 листопада 2025 року на 13 годину 00 хвилин.

В судове засідання, призначене на 14 листопада 2025 року, учасники судового розгляду, будучи повідомленими належним чином, для участі в судовому засіданні не з`явились, просили проводити судовий розгляд без їхньої участі.

Суд, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, ухвалив проводити судовий розгляд без участі викликаних в судове засідання осіб, так як від них надійшли відповідні клопотання, а їхня явка не визнавалась обов`язковою.

У відповідності до приписів статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою викликаних в судове засідання осіб, фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.

14 листопада 2025 року суд, дослідивши матеріали справи, перейшов на стадію ухвалення судового рішення. Відповідно до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 24 листопада 2025 року до 13 години 00 хвилин.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Так, судом було встановлено, що спір виник у зв`язку із несвоєчасним виконанням Рішення Київського окружного адміністративного суду по справі № 320/10403/22 від 13 червня 2023 року щодо визнання протиправними дій відповідача, Головного управління пенсійного фонду України в Київській області, та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 квітня 2019 року.

Згідно тверджень позивача, станом на дату звернення з позовом до суду сума заборгованості за перерахованою, але не виплаченою пенсією становить 238 830,54 гривень, що підтверджується листом Головного управління ПФУ в Київській області від 04 вересня 2025 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

На значений розмір не виплачених коштів були нараховані інфляційні втрати і 3 % річних у відповідності до приписів частини 2 статті 625 ЦК України у загальній сумі 59 999,92 гривень, що включає 13 250,19 гривень 3 % річних, 46 749,73 гривні інфляційні втрати.

Таким чином, необхідність стягнення заявлених до сплати сум обумовлена несвоєчасним виконанням рішення суду, ухваленого в порядку адміністративного судочинства.

Згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Далі, Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 травня 2022 року в справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 викладено загальні висновки щодо принципів визначення юрисдикції судового спору в цілому. Зокрема, міститься висновок про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених цією нормою грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за якою слід розглядати основний спір. Також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 761/11256/17 зроблено висновок про те, що вимоги про стягнення з Фонду інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності дій останнього, пов`язаних з виплатою вкладнику відшкодування за вкладами, тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Такий висновок підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2023 року у справа № 420/2411/19.

Далі, згідно правової позиції, висловленої в Постанові ВС від 28 травня 2025 року по справі № 750/12323/23, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, передбачене положеннями статті 625 ЦК України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим. Ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Отже, розгляд спорів про стягнення інфляційних втрат на 3 % річних, нарахованих на суму боргу, що виник внаслідок несвоєчасного виконання рішення відповідного адміністративного суду про перерахунок пенсії, теж підлягає розгляду з правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки також були підтримані в Постановах Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року по справі № 761/4738/24, від 22 червня 2023 року по справі № 761/10094/22, від 20 жовтня 2024 року по справі № 761/15587/24.

Подібні правові висновки викладені і в Постанові ВС від 07 квітня 2025 року по справі № 554/1326/24.

Отже, з урахуванням наведених аргументів, зазначений спір повинен бути розглянутим за правилами адміністративного судочинства.

Далі, оскільки провадження у справі підлягає закриттю, суд у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України не вирішує питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Тому, керуючись приписами пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, -

Ухвалив:

Закрити провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Київській області про стягнення інфляційних втрат на штрафних санкцій, нарахованих на суму заборгованості, яка утворилась через невиплату пенсії у належному розмірі.

Роз`яснити позивачу його право звернутися з відповідними вимогами за правилами адміністративного судочинства.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, , місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Андрія Саєнка, 10.

Суддя В.О.Самуха