Номер провадження: 22-ц/813/1468/25
Справа № 522/2212/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення складений 03 травня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у майні, -

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 1 598 447,50 грн. у зв`язку із залишенням у власності ОСОБА_2 транспортного засобу Lexus LS460L, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В обґрунтування свого позову зазначила, що між сторонами 22.06.2000 року був укладений шлюб, проте через погіршення сімейних взаємовідносин, подружжя з 2018 року разом не проживає та спільного господарства не веде, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 у справі № 522/20569/21.

Під час знаходження сторін у шлюбі сторонами придбане рухоме та нерухоме майно, а саме:

- нежилі приміщення напівпідвалу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються з приміщень холлу - 1, кабінетів - 2, 3, 4, 7; санвузлу - 5; коридору - 9; архіву - 6; загальною площею 100,8 кв.м., право власності на які зареєстроване за відповідачем на підставі Свідоцтва, виданого 11 липня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., реєстр. №1170. 18.09.2020 року за згодою позивача це майно було відчужене відповідачем за 660086 грн., з яких відповідач не передав позивачці належні їй 330 043 грн.;

- квартира під номером АДРЕСА_2 та складається в цілому з трьох жилих кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 99,6 кв.м., в тому числі житловою площею 58,2 кв.м., право власності на яку було набуте відповідачем на підставі додаткової угоди від 10 квітня 2017 року №1 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №3-9-9/20 від 15 серпня 2016 року про заміну сторони. 25.07.2019 року за згодою позивача, відповідачем було продано вказану квартиру за 1 097 631 грн., з яких відповідач не передав позивачці належні їй 548 815,50 грн.;

- транспортний засіб Lexus LS460L, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був куплений відповідачем в 2013 році, та на даний час використовується особисто відповідачем, з огляду на що позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача половини вартості цього автомобіля, що складає 548 839,00 грн., із залишенням автомобіля у особистій власності відповідача.

Також, 06.05.2016 року, за згоди позивача, відповідачем ОСОБА_3 надано у борг (позику) спільні кошти подружжя у сумі 750 000 грн., які частково, у сумі 341 500 грн., повернуті позичальником відповідачу вже після припинення сімейних відносин сторін у 2018 році, який розпорядився ними на власний розсуд та не повернув позивачці належну їй половину суми в розмірі 170 750, 00 грн.

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив, з врахуванням заяви про зменшенні розміру позовних вимог:

- визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності сторін;

- в порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям квартиру АДРЕСА_3 , залишити у власності ОСОБА_1 зі стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за її частку у спільному майні;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 2 527 852,00 грн.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення грошової компенсації за нерухоме та рухоме майно, яке було придбане у період шлюбу, ОСОБА_1 не зазначає, що в період шлюбу сторонами також придбано квартиру по АДРЕСА_4 , яка була оформлена на ОСОБА_1 ..

Вартість квартири складає 5 055 704 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку ринкової вартості квартири станом на 18.02.2023 року, а тому просив стягнути на свою користь половину вартості квартири у розмірі 2 527 852 грн., залишивши квартиру у власності ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволений повністю.

Залишено у власності ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль Lexus LS460L, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 зі стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за частку в спільному майні.

Визнана квартира АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності сторін.

В порядку поділу спільного сумісного майна між подружжям квартира АДРЕСА_3 - залишена у власності ОСОБА_1 зі стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за частку у спільному майні.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 059 373,85 грн. - різницю компенсації вартості 1/2 частини спільного майна.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, якимзадовольнити первісний позов ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 638 347 грн. 50 коп. із залишенням у власності ОСОБА_2 транспортного засобу LEXUS LS460L державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_3 є об`єктом спільної власності сторін, оскільки ОСОБА_1 на підставі належних та допустимих доказів довела, що придбання квартири проведено за кошти її батька, який у подальшому безоплатно передав їй цю квартиру на підставі угоди від 17.11.2008 року.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції помилково визначив вартість спірного транспортного засобу LEXUS LS460L державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у сумі 837 739,30 грн. на підставі звіту 0473-03-22 від 01.04.2022 року, проігнорувавши вартість вказаного транспортного засобу в сумі, що еквівалентна 38 300 доларів, та складала на час постановлення оскаржуваного рішення 1 518 978 грн., половина від якої складає на час постановлення оскаржуваного рішення - 759 489 грн.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 1/2 вартості майна, сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Софронкова Н.О., представник ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року ОСОБА_2 , а також його представник адвокат Софронкова Н.О. не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 92, 94).

До суду від адвоката Софронкової Н.О., яка представляє інтереси ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 95-96).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання, та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника - адвоката Розенбойма Ю.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 1/2 вартості автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та залишається у власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 має право на компенсацію їй 1/2 частини вартості автомобіля, визначеної відповідно до звіту експертної оцінки.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання квартири АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності сторін, суд першої інстанції виходив з того, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі та є спільною власністю подружжя.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується, за наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22.06.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 року у справі № 522/20569/21.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 року, яке набрало чинності, встановлено, що з 2018 року подружжя разом не проживає, спільне господарство не веде.

18.09.2020 року ОСОБА_2 , за згодою ОСОБА_1 , відчужив за договором купівлі-продажу, нежилі приміщення напівпідвалу, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , це майно було відчужене за 660086 грн.

25.07.2019 року ОСОБА_2 , за згодою ОСОБА_1 , відчужив за договором купівлі-продажу квартиру під номером АДРЕСА_2 , це майно було відчужене за 1 097 631 грн.

26.12.2013 року, під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 придбав автомобіль Lexus LS460L, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого складає 837 739,30 грн., що підтверджується звітом № 0473-03-22 від 01.04.2022 року (а.с. 75-79 т.1).

20.03.2018 року ОСОБА_3 за договором позики від 05.06.2016 року, повернула ОСОБА_2 750 000 грн., що підтверджується розпискою про повернення боргу (а.с. 71 т. 1).

02.12.2005 року ОСОБА_4 , батько позивачки, уклав з закритим акціонерним товариством СПіКЦ «Одисей» (БМУ-11) (на теперішній час - товариство з додатковою відповідальністю «Одісей БМУ-11») договір №69 (а.с. 151-153 т. 1).

Предметом договору є інвестування будівництва житлового будинку стр. АДРЕСА_5 .

При цьому, умовами договору передбачено, що підрядник зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи на суму 397172 грн.

Пунктом 2.2. Договору, передбачено, що після введення будинку в експлуатацію за актом приймання-передачі трикімнатна квартира АДРЕСА_6 , загальною площею 98,31 кв.м., розташованої на 3-му поверсі передається інвестору ОСОБА_4 (а.с. 151 т. 1).

На виконання умов договору ОСОБА_4 сплатив грошові кошти за умовами договору в загальному розмірі 374550 грн., що підтверджено квитанціями до прибуткових касових ордерів №50 від 16 листопада 2006 року на суму 12 000 грн., №46 від 21 вересня 2006 року на суму 32 000 грн., №39 від 06 липня 2006 року на суму 33 000 грн., від 16 липня 2007 року на суму 64700 грн., 08 травня 2007 року на суму 15 000 грн., від 13 квітня 2007 року на суму 25 000 грн., від 02 серпня 2007 року на суму 20 900 грн., від 16 липня 2007 року на суму 9 450 грн., від 12 жовтня 2007 року на суму 54 700 грн., від 14 вересня 2007 року на суму 32 300 грн., від 30 січня 2008 року на суму 31 500 грн., від 20 грудня 2007 року на суму 34 000 грн. (а.с. 154-156 т. 1).

17.11.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та підрядником БМУ-11 було укладено угоду про заміну сторони у договорі №69 від 02 грудня 2005 року «інвестування будівництва житлового будинку стр АДРЕСА_5 , що будується за замовленням В/Ч НОМЕР_2 » (а.с. 158-159 т. 1).

Відповідно до умов угоди, ОСОБА_4 (інвестор), зі згоди підрядника, передав свої права за договором - ОСОБА_1 (правонаступник) (пункт 1 Угоди).

За умовами угоди (п.3), сторони погодили, що сума в розмірі 374 550 грн., раніше сплачена підряднику інвестором ( ОСОБА_4 ) згідно договору №69 від 02 грудня 2005 року, зараховується як оплата інвестиційного внеску підряднику правонаступником ( ОСОБА_1 ).

Одночасно пунктом 4 умов угоди, передбачено, що сума у розмірі 22622 грн., підлягає сплаті підряднику правонаступником.

Інвестор та правонаступник, підтверджують, що розрахунки між ними, пов`язані з підписанням угоди, проведені в повному обсязі до підписання цієї угоди (а.с. 158 т. 1).

Після передачі майнових прав, ОСОБА_1 , на виконання умов договору (п.4), 12.01.2009 року сплатила на користь ЗАТ БВ і КЦ «Одісей (БМУ-11) кошти в розмірі 22 620 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 160 т. 1).

05.01.2009 року підрядник СПіКЦ «Одисей» за актом приймання передачі передав, а ОСОБА_1 у свою чергу прийняла квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 162 т. 1).

26 березня 2009 року ОСОБА_1 , ОМР видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Підставою для видачі свідоцтва були договір №69 від 02 грудня 2005 року, угода від 17.11.2008 року, акт приймання передачі від 05.01.2009 року (а.с. 163 т. 1).

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової (оціночної) вартість квартири АДРЕСА_3 складає 5 055 704 грн. (а.с. 6-8 т. 2).

Згідно із частинами 1 та 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статі 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини 2 статті 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати цільового призначення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача половину вартості автомобіля із присудженням автомобіля відповідачу.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя про стягнення з іншого з подружжя грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 16.08.2021 року у справі № 138/692/18).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 726/1388/16).

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом було звернуто увагу на те, що майнові права на квартиру АДРЕСА_3 отримані ОСОБА_1 в період перебування сторін в шлюбі, що не заперечував позивач, посилаючись при цьому на те, що вказана квартира придбана на кошти батька позивачки без участі в цьому відповідача ОСОБА_2 , а тому не є їх спільною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно придбане під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, що презюмується.

Виключення щодо такої презумпції закріплене в ст. 57 СК України, за умовами якої, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З п.4 угоди про заміну сторони в договорі №69 від 02 грудня 2005 року «інвестування будівництва житлового будинку стр. АДРЕСА_5 , що будується за замовленням В/Ч НОМЕР_2 » від 17.11.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та підрядником БМУ-11 вбачається, що згідно умов договору №69 сума в розмірі 22622 грн. підлягає оплаті підряднику вже правонаступником, тобто, ОСОБА_1 . Крім того, інвестор ОСОБА_4 та правонаступник ОСОБА_1 підтверджують, що розрахунки між ними, пов`язані з підписанням угоди, проведені в повному обсязі до підписання цієї угоди і претензій один до одного вони не мають.

Вказаний пункт угоди свідчить про те, що ОСОБА_1 розрахувавшись із інвестором ОСОБА_4 , компенсувала йому його витрати на інвестування за договором №69, а фактично сплатила вартість такого інвестування у розмірі 375 550 грн., які раніше були сплачені ОСОБА_4 , та придбала за відплатним договором в період знаходження у шлюбі з ОСОБА_2 майнові права на спірну квартиру.

Висновки суду, з якими погоджується колегія суддів, про те, що вказаний факт спростовує твердження позивача, що майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , а отже в подальшому і сама квартира, були придбані лише за кошти її батька, та передані ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст. 57 СК України, зокрема в дар не відповідають встановленим обставинам справи.

Також суд звернув увагу, що вже після передачі майнових прав на квартиру на користь ОСОБА_1 , остання 12.01.2009 року під час шлюбних відносин сплатила за квартиру АДРЕСА_3 на користь ЗАТ БВ і КЦ «Одісей (БМУ-11) кошти в розмірі 22 620 грн., чим повністю закінчила розрахунок за інвестування будівництва квартири.

Отже, враховуючи, що угода від 17.11.2008 року була укладена за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, а майнові права придбані за рахунок спільних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 на момент розгляду справи, належать права на половину вказаної квартири, яка має бути поділена між сторонами, шляхом виплати відповідачеві компенсації половини вартості цієї квартири із залишенням квартири у особистій власності позивачки ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з тим, що суму компенсації суд першої інстанції визначив з урахуванням наданого звіту про вартість спірної квартири, за яким станом на 18.02.2023 року вартість спірної квартири складає 5 055 704 грн., з яких половина складає 2 527 852 грн.

Суд першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини спільного майна в сумі 1 468 478,15 грн. та задоволення зустрічних вимог ОСОБА_2 в частині компенсації вартості 1/2 частини спільного майна в сумі 2 527 852 грн., дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 059 373,85 грн. як різниці компенсації вартості 1/2 частини майна для кожної з сторін.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О. про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_3 є об`єктом спільної власності сторін, оскільки ОСОБА_1 на підставі належних та допустимих доказів довела, що придбання квартири проведено за кошти її батька, який у подальшому безоплатно передав їй цю квартиру на підставі угоди від 17.11.2008 року, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки умовами угоди від 17.11.2008 року, на які посилається ОСОБА_1 , передбачено, що сторони погодили, що сума в розмірі 374 550 грн., раніше сплачена підряднику інвестором ( ОСОБА_4 ) згідно договору №69 від 02 грудня 2005 року, зараховується як оплата інвестиційного внеску підряднику правонаступником ( ОСОБА_1 ). Одночасно пунктом 4 умов угоди, передбачено, що сума у розмірі 22622 грн., підлягає сплаті підряднику правонаступником. Інвестор та правонаступник, підтверджують, що розрахунки між ними, пов`язані з підписанням угоди, проведені в повному обсязі до підписання цієї угоди (а.с. 158 т. 1).

Також колегія суддів зазначає, що одним із документів, які слугували підставою для видачі свідоцтва про право власності була саме угода від 17.11.2018 року, укладена між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та підрядником БМУ-11.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу і на те, що дана угода в частині п.4, а саме, що інвестор ( ОСОБА_4 ). та правонаступник ( ОСОБА_1 )., підтверджують, що розрахунки між ними, пов`язані з підписанням угоди, проведені в повному обсязі до підписання цієї угоди, не визнана недійсною.

Доводи про те, що суд першої інстанції помилково визначив вартість спірного транспортного засобу LEXUS LS460L державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у сумі 837 739,30 грн. на підставі звіту 0473-03-22 від 01.04.2022 року, проігнорувавши вартість вказаного транспортного засобу в сумі, що еквівалентна 38 300 доларів, та складала на час постановлення оскаржуваного рішення 1 518 978 грн., половина від якої складає на час постановлення оскаржуваного рішення - 759 489 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 на спростування розміру вартості автомобіля інших доказів суду не надала, не зверталася з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надала заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судом на підставі звіту, підлягають врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда