Єдиний унікальний № 368/1802/25
Номер провадження № 2-з/371/28/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2025 р. м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Геліч Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 368/1802/25 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2025 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій зазначила про те, що згідно з ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 05 листопада 2025 року справу №368/1802/25 за її , ОСОБА_1 позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя було передано за підсудністю до Миронівського районного суду Київської області. У позові заявлено наступні вимоги:

1. Провести поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

2. Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на наступне майно:

-вантажний автомобіль Рено д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_3 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобільний причіп д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобільний причіп-лафет для перевезення великогабаритної техніки д.н.з. НОМЕР_5 , який зареєстрований на Відповідача;

-автокран д.н.з. НОМЕР_6 , який зареєстрований на Відповідача;

-земельну ділянку площею 0,75 га з кадастровим номером :01:108:0005, цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, що розташована за адресою: Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вулиця Соборності, 139, 2.

3. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на 1/2 частину наступного майна:

-вантажний автомобіль Рено д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_3 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобільний причіп д.н.з. НОМЕР_7 , який зареєстрований на Відповідача;

-автомобільний причіп-лафет для перевезення великогабаритної техніки д.н.з. НОМЕР_5 , який зареєстрований на Відповідача;

-автокран д.н.з. НОМЕР_6 , який зареєстрований на Відповідача;

-земельну ділянку площею 0,75 га з кадастровим номером :01:108:0005, цільове призначення: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, що розташована за адресою: Київська область, Миронівський район, м. Миронівка, вулиця Соборності, 139, 2.

Заявниця вважає, що на даний час виникла необхідність у вжитті заходів забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на спірне майно виходячи з наступного.

Предметом спору є спільне майно подружжя, зокрема, транспортні засоби, власником яких, згідно із державною рнєстрацією є відповідач у справі, зокрема: вантажний автомобіль Рено д.н.з. НОМЕР_1 ;

автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_2 ;

автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_8 ;

автомобільний причіп д.н.з. НОМЕР_4 ,

автомобільний причіп-лафет для перевезення великогабаритної техніки д.н.з. НОМЕР_5 ;

автокран д.н.з. НОМЕР_6 ;

Спірне майно, як вказала заявниця, знаходиться у фактичному володінні відповідача.

Можливість реально вирішити спір між сторонами та поділити спільне майно залежить від наявності цього майна у зареєстрованій власності та фактичному володінні Відповідача. Отже, для вирішення даної справи, на думку заявниці, необхідно, щоб спірні транспортні засоби залишалися зареєстрованими за Відповідачем.

На даний час заявиці стало відомо, що Відповідач має намір розпорядитися спільним майном та вчиняє дії, спрямовані на відчуження спірних транспортних засобів для уникнення їхнього поділу між Сторонами. Такі дії Відповідача ставлять під загрозу можливість виконання судового рішення у разі задоволення позову, а тому виникла необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби.

А тому заявниця просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно: вантажний автомобіль Рено д.н.з. НОМЕР_9 , автомобіль- евакуатор д.н.з. НОМЕР_10 , автомобіль-евакуатор д.н.з. НОМЕР_11 , автомобільний причіп д.н.з. НОМЕР_4 , автомобільний причіп-лафет для перевезення великогабаритної техніки д.н.з. НОМЕР_5 , автокран д.н.з. НОМЕР_6 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони в судове засідання не викликались.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як убачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не доведено учасниками даного судового процесу.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Велика Палата Верховного Суду підтверджує сформульовані нею у справах № 914/1570/20, № 381/4019/18 висновки та додатково зазначає таке.

До набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області із позовом про поділ спільного із відповідачем майна.

Рішення (ухвала) суду про передачу справи за підсудністю обґрунтоване тим, що Відповідач має зареєстроване місце проживання у місті Миронівка Обухівського району Київської області.

Суд зауважує, що на день подання заяви про забезпечення позову, вказана ухвала суду від 05.11.2025, законної сили не набрала. Інформація щодо оскарження такої відсутня. Матеріали справи № 368/1802/25 до Миронівського районного суду Київської області, не надходили.

Заявниця ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову додала копію ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 05.11.2025 року, виготовлену шляхом друку із ЄДРСР, про передачу справи за підсудністю до Миронівського районного суду Київської області. Жодних інших доказів матеріали заяви не містять.

Зокрема, суду не надано доказів на підтвердження доводів стосовно того, що невжиття в даному випадку визначеного заявником саме такого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Як і не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, також не надано доказів щодо власника майна, на яке заявниця просить накласти арешт.

Крім того, заявником у заяві не зазначена пропозиція на виконання ст. 151 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення позову.

Суд наголошує, що пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення позову мають бути зазначені з урахуванням вимог ст.154 ЦПК України, адже лише проаналізувавши пропозицію заявника щодо зустрічного забезпечення та надані на її підтвердження докази, суд може вирішити питання про наявність чи відсутність у нього обов`язку застосувати таке забезпечення на підставі частини 3ст. 154 ЦПК України.

Частинами 1, 2, 3 ст.154 ЦПК України встановлено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), яке застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Цією статтею визначено випадки, коли суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, а саме, якщо (1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або (2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості перевірити наявність спірних правовідносин, право власності на майно, що підлягає арешту, питання співмірності вимог, які будуть заявлені та вимог про забезпечення позову.

У зв`язку із чим, заява про забезпечення позову, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 149 -153, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана 24.11.2025.

Суддя Тетяна ГЕЛІЧ