КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/5933/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» 12.09.2025 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 11565 гривень 09 копійок та витрат зі сплати судового збору.

Представник позивача заявлені вимоги мотивує тим, що відповідач є споживачем послуг з теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Дану квартиру забезпечує тепловою енергією КП «Теплопостачання міста Одеси».

Позивач зазначає, що відповідач, несвоєчасно здійснював оплату за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії, внаслідок чого станом на 01.08.2025 року у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 11565 гривень 09 копійок, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.10.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання на 25 листопада 2025 року о 09 годині 15 хвилин.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак 18.11.2025 року до суду надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи просить суд провести за його відсутності, одночасно представник вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання призначене на 25.11.2025 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак від останнього 25.11.2025 року надійшла до суду заява в якій останній зазначив, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки він не є власником квартири АДРЕСА_2 та просить суд здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відповідності до наданої позивачем довідки копії договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н. Г. та зареєстрованого в реєстрі за №454? ОСОБА_1 придбав у власність квартиру, що має загальну площу 51,40 кв.м., корисну площу 49,2 кв.м., що складається з 2 (двох) кімнат, житловою площею 30,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок перебуває у комунальній власності територіальної громади, послуги з теплопостачання до якого забезпечує КП « Теплопостачання м. Одеси».

Як вказує позивач, на ім`я відповідача, як абонента за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок за № НОМЕР_1 , за яким обліковуються надані послуги з теплопостачання.

У відповідності до поданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що у абонента за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я ОСОБА_1 обліковується заборгованість, яка станом на 01.08.2025 року, розрахована за період з січня 2024 по липень 2025року, становить в сумі 11565 гривень 09 копійок.

Позивач стверджуючи, що відповідач є відповідальною особою за адресою: АДРЕСА_1 , на якого покладено обов`язок сплати коштів за надані житлово-комунальні послуги, у тому числі з постачання теплової енергії, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами по справі врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 цього Закону передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до положень статті 7 вказаного Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема:

1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;

5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 12 даного Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилами статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи викладене в цілому, суд зазначає, що позовні вимоги КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що відповідач є споживачем послуг з постачання з теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , та за якою станом на 01.08.2025 року обліковується заборгованість в загальному розмірі 11565 гривень 09 копійок, яка виникла за період, починаючи з січня 2024 року по липень 2025 року.

Однак, у відповідності до наданої відповідачем до суду копії договору дарування від 10.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1205 вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 безоплатно у власність квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальна площа квартири складає 51,40 кв.м., у тому числі житловою площею 30,6 кв.м.

Також, відповідачем надано до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.11.2021 року за №283883726, у відповідності до якого 10.11.2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Одночасно судом враховується, що у відповідності до отриманої судом відповіді з ВОМІРМП УПРЕГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 19.06.2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак за іншою адресою.

Отже, відповідач ОСОБА_1 починаючи з 10.11.2021 року не є власником вказаного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , а відтак спірна заборгованість за даною адресою виникла після втрати відповідачем права власності на це майно.

Приймаючи викладене, оскільки не підтверджено, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , як і не є власником цього майна у період виникнення спірної заборгованості, а відтак не є відповідальною особою перед позивачем за даною адресою зі сплати спірної заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК.

Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц).

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3 ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Зважаючи на викладене та у зв`язку з поданням КП «Теплопостачання міста Одеси» позовної заяви до ОСОБА_1 , який є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, суд вважає позов необґрунтованим, у задоволення якого слід відмовити.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Приймаючи відмову у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем у відповідності до ст.141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 223, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (місцезнаходження: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 1Б) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), про стягнення заборгованості за теплову енергію відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко