суддів Великої Палати Верховного Суду Воробйової І. А., Кишакевича Л. Ю.
щодо постанови від 12 листопада 2025 року
у справі № 754/947/22
(провадження № 14-74цс25)
1. Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
2. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у цій справі зроблено висновок про те, що обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.
Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
На думку Великої Палати Верховного Суду, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити, зокрема, з такого: якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
3. З наведеними висновками не можна погодитися з огляду на таке.
4. Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
5. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75 Конституції України).
6. У пункті 14 частини першої статті 92 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначається судочинство.
7. ЦПК України встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 цього Кодексу).
8. Підстави для зупинення судом провадження у справі регламентовано статтями 251 та 252 ЦПК України.
9. Так, стаття 251 ЦПК України передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі, а стаття 252 ЦПК України - право суду зупинити провадження у справі.
10. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
11. Указана норма є імперативною, її диспозиціявиражена в категоричній формі та встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
12. Натомість випадки, за яких суд має право зупинити провадження у справі за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи, передбачені у статті 252 ЦПК України.
13. Отже, пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не передбачає під час вирішення питання про зупинення провадження у справі винятків, за яких суд може не зупиняти провадження у справі, про які зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові.
14. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду фактично змінила (розширила) сформульоване положення закону, зокрема пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, чим втрутилася у повноваження, що належать до виключної компетенції Верховної Ради України як законодавчого органу, що, на нашу думку, суперечить принципу юридичної визначеності.
15. Беручи до уваги розподіл повноважень між Верховною Радою України і судовою владою, у цій справі Велика Палата Верховного Суду по-новому розтлумачила чітко визначений обов`язок (а не право суду зупинити провадження у справі), встановлений Верховною Радою України. Нове тлумачення є поправкою до закону, а не врегулюванням розбіжностей у судовій практиці.
16. Суд, розглядаючи цивільні справи, зобов`язаний вчиняти лише ті процесуальні дії й ухвалювати лише ті процесуальні судові рішення, які прямо визначені процесуальним законом, та не може посилатись на те, що у процесуальному законі немає прямої чи імперативної заборони на вчинення певної процесуальної дії чи ухвалення певного процесуального рішення, або зважати на ефективність певного процесуального судового рішення, не передбаченого процесуальним законом.
Судді: І. А. Воробйова