Справа № 496/987/22
Провадження № 2/496/161/25
У Х В А Л А

27 листопада 2025 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Портна О.П., розглянувши представника позивача адвоката Карпової О.В. про забезпечення позову по справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування наказів, виключення з земельно-шнурової книги запису про поділ земельної присадибної ділянки, про визнання недійсним та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та виключення запису про право власності з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування наказів, виключення з земельно-шнурової книги запису про поділ земельної присадибної ділянки, про визнання недійсним та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та виключення запису про право власності з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно.

27.11.2025 року представник позивача адвокат Карпова О.В. подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд: накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 . Накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в наступних частках: ОСОБА_2 - 1/3 частина; ОСОБА_1 - 1/3 частина; ОСОБА_1 - 1/6 частина; ОСОБА_3 - 1/6 частина. Представник позивача обґрунтовує заяву тим, що предметом даного спору, окрім іншого, є житловий будинок з надвірними спорудами, співвласниками якого є позивач та відповідач ОСОБА_2 , розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Проте відповідачем Дачненською сільрадою цьому спільному майну, у склад якого входить спільна літня кухня, цистерна, безпідставно було присвоєно додаткову нову адресу: АДРЕСА_1 . Хоча літня кухня, цистерна належить на праві власності не тільки відповідачу ОСОБА_2 , а й позивачу. Згідно технічної документації, наданої адвокатом відповідача ОСОБА_2 , одна й та ж цистерна є окремим майном за адресою АДРЕСА_1 , та спільним майном в 1/3 частині за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, на підставі незаконно зроблених документів, які оспорюються в цій справі, відповідач ОСОБА_2 може розпорядитися й майном належним позивачу. Як відомо з матеріалів справи ОСОБА_2 вже робить спроби це зробити і через існуючий між сторонами спір проводить дії щодо відчуження цього майна, що підтверджується попереднім договором (з переданням авансу) від 06.07.2022 року, що міститься в матеріалах справи. Тим більше за відповідачем ОСОБА_2 незаконно закріплено земельну ділянку 0,07 га по АДРЕСА_2 . Відповідач самовільно захопив земельну ділянку, частину домоволодіння разом з літнею кухнею, та через незаконну зміну адреси намагається узаконити самозахоплення. Вказане підтверджується також наступним: відповідач надав суду договір дарування 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами ( АДРЕСА_2 ), який містить явні ознаки фальсифікації. Так, у договорі зазначено, що 1/3 частка житлового будинку належить дарувальнику ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого нотаріальною конторою м.Біляївки 18.06.1987 року. Проте свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 видавалося Першою одеською державною нотаріальною конторою. Невідповідність та порушення норм чинного законодавства також наявні при поділі земельної ділянки 0,13 га по АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_5 . Так, Наказом №226 від 29.06.1987 року поділена зазначена земельна ділянка між ОСОБА_6 (мати відповідача ОСОБА_4 , яка не була спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_5 , оскільки вона не є її родичкою), ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , цей поділ відбувався до отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Отже закріплення за спадкоємцями, зокрема і за матір`ю відповідача ОСОБА_6 0,07 га земельної ділянки, в зв`язку, як зазначено в Наказі, з отриманням 1/3 частки домоволодіння у спадщину, є незаконним та підлягає скасуванню. Немає законних підстав закріплення за матір`ю відповідача ОСОБА_6 земельної ділянки у розмірі 0,07 га по АДРЕСА_2 , вона не спадкоємиця, домоволодіння у спадок не отримувала, спадкоємці в рівних частках розподіл земельної ділянки не проводили. В подальшому цей незаконний поділ земельної ділянки слугував підставою для незаконного закріплення земельної ділянки 0,07 га по АДРЕСА_2 , за відповідачем ОСОБА_2 , в зв`язку з даруванням йому 1/3 частини домоволодіння від матері ОСОБА_6 , що вбачається з виписки з наказу №190 від 01.06.1990 року. Проте, ОСОБА_6 не була спадкоємицею того будинку і не мала права дарувати 1/3 його частину відповідачу ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_2 здобув право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння з порушенням норм чинного законодавства, окрім того вказане майно в натурі між співвласниками не ділилося, відповідач ОСОБА_2 незаконно самовільно захопив господарські будівлі, зокрема літню кухню, цистерну, які в подальшому зникли з документів позивачки та безпідставно повністю перейшли у право власності відповідача ОСОБА_2 , а відповідачем Дачненською сільрадою цьому майну присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 користується електроенергією, лічильник якої встановлювала позивач, рахунки приходять на її адресу, до належної їй частини будинку відповідач ОСОБА_2 позивачку не допускає, протиправно, в супереч чинному законодавству, її право власності порушено. Вбачається намір відповідача ОСОБА_2 розпорядитися спірним житловим будинком, в якому він безпідставно набув право власності на 1/3 частину та повністю захопив літню кухню, яка також належить позивачу. В свою чергу позивач набула право власності на житловий будинок з надвірними спорудами на законних підставах: 1/6 частину вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_7 та 1/3 частину викупила у ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу. Якщо відповідач ОСОБА_2 розпорядиться протиправно набутою власністю, це унеможливить виконання рішення у разі його задоволення, в зв`язку з чим постає питання про негайне забезпечення позову належним чином шляхом накладення арешту на спірне майно. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі його задоволення, а також унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, тому вважає за необхідне звернутися до суду з даною заявою. На підставі викладеного, позивач вносить пропозицію про зустрічне забезпечення у розмірі 1000 гривень, таку суму в даному випадку вважає доцільною та доречною.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України суд розглянув заяву про забезпечення позову без виклику осіб.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд вважає, що в заяві про забезпечення позову слід відмовити виходячи з наступного.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Також співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Таким чином співмірність, зокрема, полягає у тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективногомеханізмузахисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Таким чином, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Посилання представника позивача на можливе утруднення або неможливість виконання рішення суду у разі його ухвалення на її користь суд оцінює як такі, що не знайшли належного та допустимого доказового підтвердження. Надані заявником пояснення щодо можливого відчуження відповідачем спірного майна, у тому числі з посиланням на попередній договір від 06.07.2022 року, оспорювання правовстановлюючих документів, поділу земельної ділянки та присвоєння об`єкту нерухомості іншої адреси, самі по собі не свідчать про існування реальної, безпосередньої та підтвердженої доказами загрози невиконання або істотного утруднення виконання можливого рішення суду на момент вирішення питання про забезпечення позову.

Заявником не подано жодних доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем активних, конкретних та спрямованих дій, безпосередньо спрямованих на відчуження або обтяження спірного майна саме на час звернення до суду з відповідною заявою, зокрема відомостей про укладення договорів відчуження, подання заяв на державну реєстрацію змін речових прав, наявність рішень або дій державного реєстратора чи інших осіб, які б свідчили про реальність відповідної загрози.

Водночас наведені у заяві доводи щодо правового статусу спірного майна, правомірності набуття відповідачем права власності, а також законності оскаржуваних наказів та рішень є безпосереднім предметом розгляду у даній справі по суті та підлягають оцінці судом під час вирішення спору, тоді як заходи забезпечення позову за своєю правовою природою не можуть підміняти собою попереднє вирішення спірних правовідносин.

Таким чином, доводи представника позивача ґрунтуються переважно на припущеннях щодо можливої поведінки відповідача у майбутньому та не підтверджуються сукупністю об`єктивних, належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність реальних, а не гіпотетичних ризиків утруднення або неможливості виконання судового рішення, що у розумінні статей 149150 ЦПК України є обов`язковою передумовою для застосування заходів забезпечення позову.

Так, дослідивши зміст заяви про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню, у зв`язку з необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст.150-153 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника позивача адвоката Карпової О.В. про забезпечення позову по справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування наказів, виключення з земельно-шнурової книги запису про поділ земельної присадибної ділянки, про визнання недійсним та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та виключення запису про право власності з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Повний текст ухвали складено 27.11.2025 року.

Суддя О.П. Портна