ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/4778/23

провадження № 22-ц/4809/1138/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суліменко Тетяна Анатоліївна, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2025 року (суддя Павелко І.Л.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вона є користувачем картки для пенсійних виплат, яка була їй видана відповідачем, інших карток вона не має, кредитних договорів з банком не укладала. 20.12.2022 на її телефонний номер почали надходити SMS-повідомлення про те, що на її ім`я оформлено кредит з кредитним лімітом 26 000 грн. Після звернення до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» їй підтвердили факт укладання кредитного договору шляхом виконання операції з використанням електронно-обчислювальної техніки, з отриманням доступу до її карткового рахунку відкритого у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_1 , було списано 600 грн, які були зараховані на послуги оплати на ігровому сайті UPME «Parimatch».

Позивач вважає, що не вчиняла дій, які б надали змогу третім особам заволодіти її персональними даними, номером рахунку банку та її ПІН коду, вважаючи, а тому вважає, що відносно неї було вчинено злочин.

Вказала, що наприкінці січня 2023 року вона звернулася до Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області з заявою про вчинення злочину, наслідком чого 08.02.2023 було внесено відомості до ЄДРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст. 190 КК України № 0000394. Після усного звернення позивачу стало відомо, що у березні 2023 року в межах вказаного кримінального провадження на адресу відповідача було направлено ухвали суду про виїмку документів, які до цього часу банком не виконано.

Також вона зверталася до відповідача з письмовою заявою, у якій просила припинити незаконні відрахування з її пенсійної картки, повернути їй незаконно списані кошти, надати копію договору на підставі якого їй було відкрито рахунок у банку, а також копію договору на підставі якого їй було оформлено кредит, але запитуваної інформації та документів позивач надано не було.

У квітні, після чергового звернення, вона отримала лист відповідача №20.1.0.0.0/7-230317/9177 від 31.03.2023, в якому їй повідомили про відмову у поверненні коштів та зупинення нарахування відсотків за кредитним договором, який вона не укладала.

Посилаючись на ці обставини, позивач просила зобов`язати відповідача повернути їй кошти у розмірі 640 грн. (сума пенсійних нарахувань, знятих 20.12.2022 року), 3674 грн (сума пенсійних нарахувань, знятих у січні 2023 року), 3652,40 грн. (сума пенсійних нарахувань, знятих у лютому 2023 року); визнати недійсним кредитний договір SAMDWFC2 від 20.12.2022 року р/р НОМЕР_1 , між нею та Акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», оформлений каналом діджитал; стягнути відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем послуг АТ «ПРИВАТБАНК» з 09.09.2021, про що свідчить підписана нею анкета заява клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил банківських послуг /а.с.78/.

20.12.2022 між ОСОБА_1 та АТ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір № SAMDWFC, оформлений каналом діджитал.

У відзиві на позовну заяву АТ «ПРИВАТБАНК» пояснив, що в ході проведення службової перевірки встановлено, що 20.12.2022 в період з 23:43:28 по 23:46:21 з карткового рахунку НОМЕР_2 клієнта ОСОБА_1 була списана сума в розмірі 18857,92 грн шляхом проведення 6 платежів, що підтверджується випискою по рахунку (додається до відзиву на позовну заяву). Перевіривши логін входу до особистого кабінету "Приват24" 20.12.2022 року о 23:36:23 год. був здійснений вхід до Приват24 з нетипового пристрою: ПІБ ІПН телефон ІМЕІ назва пристрою дата IP провайдер ОСОБА_1 НОМЕР_3 8B456398EE43DAAB РН- 1IESSENTIAL 20.12.2022 23:36:23 46.211.120.174 Kyivstar зміни логіну та паролю входу до Приват24 не виявлено.

20.12.2022 шахраї використовуючи особистий кабінет Приват24 здійснили операцію по збільшенню кредитного ліміту до 26000 грн. Подальші транзакції були здійснені за рахунок кредитних коштів.

20.12.2022 шахраї увійшовши до особистого кабінету клієнта, отримали доступ до даних номеру, терміну дії та CW2 коду картки НОМЕР_2 . Після чого, в період з 23:43:28 по 23:46:21, використовуючи термінали 10000055 (AT «Сенс Банк»), Е011068ЦАТ АКБ «Конкорд») та НОМЕР_4 (АБ «УкргазБанк»), які належать сервісу PARIMATCH, здійснили переказ коштів. При здійсненні переказів були коректно введені номер картки, термін її дії та CW2 код. Встановити особу отримувача не виявилось можливим.

Довідкою Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області підтверджено факт реєстрації заяви позивача в єдиному журналі обліку звернень громадян за № 638 від 05.01.2023 року про скоєння відносно неї кримінального правопорушення(а.с.19).

З відповіді Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 13.01.2023 за № 193/111-23 вбачається, що підстав для внесення відомостей до ЄДРДР про вчинення кримінального правопорушення не виявлено (а.с.20).

Позивач звернулася до відділу протидії кіберзлочинам в Кіровоградській області (а.с.21), які передали заяву до Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області, наслідком чого 08.02.2023 року було внесено відомості до ЄДРДР про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією: ч.3 ст.190 КК України, № кримінального провадження 0000394 (а.с.23).

У січні 2023 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою, у якій просила припинити незаконні відрахування з її пенсійної картки, повернути їй незаконно списані кошти, надати копію договору на підставі якого їй було відкрито рахунок у банку, а також копію договору на підставі якого їй було оформлено кредит, але запитуваної інформації та документів позивач надано не було.

У квітні, після чергового звернення, позивач отримала лист відповідача №20.1.0.0.0/7-230317/9177 від 31.03.2023 року, в якому їй було відмовлено у задоволенні її запиту (а.с.27-29).

Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів того, що кредитний договір був укладений без її волевиявлення, зокрема не надано обвинувального вироку, яким було б встановлено, що грошові кошти з рахунку позивача були переказані не нею, а іншою особою, яка протиправним шляхом, без її згоди заволоділа та розпорядилась ними.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Відповідно до пункту 11 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (ПІН-коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості».

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».

У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 619/598/21 зазначено, що грошові кошти за оспорюваним кредитним договором перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, рахунки, відкриті на його ім`я у АТ «Ощадбанк» відсутні, з метою захисту своїх інтересів позивач звернувся до правоохоронних органів, колегія суддів дійшла висновку, що оспорений договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Задоволення позовних вимог про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним буде достатнім та ефективним для захисту його порушених прав.

Верховний Суд у постанові від 29.05.2024 у справі №545/1750/21 зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також у справі відсутні докази реєстрації саме позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитними договорами, тому наявні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів останнього. Верховний Суд вказав на те, що апеляційний суд застосував принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") та вірно зазначив, що в цьому випадку ефективним способом захисту, який спирятиме відновленню прав позивача, буде визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

У постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 331/3045/21, якою залишено без змін судові рішення, якими визнано недійсними три кредитні договори, зазначено, що колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що волі позивача на укладення оспорюваних кредитних договорів не було, обставини у справі вказують на те, що невстановлена особа, використавши персональні дані, шахрайським шляхом оформила кредитні договори, здійснивши дії, спрямовані на настання юридичних прав та обов`язків, тому позов підлягає задоволенню.

У постановах Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 190/2037/23 та від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22 зазначено, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У справі, що розглядається апеляційним судом, встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_3 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Враховуючи, що невстановлена особа, використавши персональні дані позивача, шахрайським шляхом оформила кредитний договір, а також заволоділа власними коштами позивачки, що не заперечується відповідачем, а також те, що банком не надано доказів того, що саме позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, апеляційний суд приходить до висновку про те, що у позивача було відсутнє волевиявлення на укладення оспорюваного кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним та повернення коштів в сумі 640 грн.

Також слід зазначити, що відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала таку шкоду; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи та результатом цієї поведінки - моральною шкодою; вина завдавача такої шкоди. У разі встановлення особи, яка завдала моральну шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач має довести наявність цієї шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між нею та протиправною поведінкою її завдавача; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини з його боку. (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Апеляційний суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає з огляду на те, що позивачем не доведено вини відповідача у вчиненні дій, які сприяли укладенню кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої, другої, шостої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 5368 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суліменко Тетяна Анатоліївна, задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» () повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , кошти у розмірі 640 гривень 00 копійок (сума пенсійних нарахувань, знятих 20.12.2022, 3674 гривень 00 копійок (сума пенсійних нарахувань, знятих у січні 2023 року, 3652 гривень 40 копійок (сума пенсійних нарахувань, знятих у лютому 2023 року).

Визнати недійсним кредитний договір SAMDWFC2 від 20.12.2022 р/р НОМЕР_1 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційного банку «ПРИВАТБАНК» оформлений каналом діджитал.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги 5 368 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.11.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич