Справа №705/369/25
2/705/1396/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Романовій О.М.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

У С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, в обґрунтування зазначивши наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , спадкоємцями після смерті якого є він та його рідний брат ОСОБА_2 .

За життя спадкодавцю належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці, кадастровий номер :05:001:1067, площею 0,0971 га, яка перебувала у користуванні ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі від 22.06.2020.

Маючи намір прийняти спадщину, у встановлений законом строк, він звернувся до державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори, але постаново. Від 20.11.2023 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Право власності на житловий будинок було набуто спадкодавцем на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.08.2003, яке набрало законної сили.

Однак, як зазначено нотаріусом, всупереч ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» померлий, у встановленому законом порядку, не зареєстрував своє право власності на належне йому нерухоме майно.

Таким чином, перешкодою для оформлення ним своїх спадкових прав після смерті його батька, є відсутність зареєстрованого права власності спадкодавця на нерухоме майно, що і стало причиною його звернення до суду.

Просить суд визнати за ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, який прийнятий судом та об`єднаний з первісним позовом. вказавши, що він вимушений був звернутися до суду з таким позовом. В обгрнтування зустрічних позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого було відкрито спадкову справу. Спадкоємцями після смерті батька став він та його брат ОСОБА_2 , при тому що їх сестра ОСОБА_4 від прийняття спадщини відмовилася.

За життя батькові належав житловий будинок АДРЕСА_1 , який був розташований на земельній ділянці, яка в свою чергу, перебувала у користуванні ОСОБА_3 на підставі договору оренди землі, укладеного 22 червня 2020 року.

З наміром прийняти спадщину він звернувся у встановлений законом строк до державного нотаріуса Першої уманської державної нотаріальної контори. Проте постановою від 02 липня 2025 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність у нього правовстановлюючих документів на майно, яке входить до складу спадщини.

Право власності на житловий будинок було визнано за спадкодавцем рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 07.08.2003 і таке рішення набрало законної сили. Однак, як зазначив нотаріус, відповідно до ч. 1 та ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за життя спадкодавець не здійснив державну реєстрацію права власності на вказану нерухомість у передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, відсутність зареєстрованого права власності на житловий будинок за померлим є перешкодою для оформлення ним спадкових прав на відповідне нерухоме майно.

Просить суд визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рнокпп НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач за первісним позовом, він же відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Цімохи Р.Р. надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя. Позовні вимоги первісного позову підтримують в повному обсязі, позовні вимоги зустрічного позову визнають та не заперечують проти його задоволення.

Відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Яроміч О.В. надійшла письмова заява, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність її довірителя. Позовні вимоги первісного позову визнають в повному обсязі та не заперечують проти його задоволення, зустрічний позов підтримують в повному обсязі та просять суд його задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, повно та всесторонньо вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, врахувавши позицію сторін, викладену у заявах, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою ОСОБА_5 , державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори, від 20 листопада 2021 року, позивачу за первісним позовом, він же відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , належного його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Підставою відмови нотаріусом зазначено не надання ОСОБА_1 правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок.

Цією ж постановою нотаріусом встановлено, що спадкова справа була відкрита на підставі заяв синів померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дочка спадкодавця, ОСОБА_4 , відмовилася від прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає.

Постановою ОСОБА_5 , державного нотаріуса Першої уманської державної нотаріальної контори, від 02 липня 2025 року, відповідачу за первісним, він же позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 , відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , належного його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Підставою такої відмови нотаріусом також зазначено не надання спадкоємцем ОСОБА_2 правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок.

Також, нотаріусом у постанові зазначено, що спадкова справа після померлого ОСОБА_3 була відкрита на підставі заяв синів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дочка спадкодавця, ОСОБА_4 , відмовилася від прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає.

Батько сторін по справі ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за життя уклав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Уманського міського суду Черкаської області від 07.08.2003, яке відповідно до відмітки на ньому, набрало законної сили 09.09.2003, вищевказаний договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за дорученням від імені ОСОБА_7 , визнано таким, що відбувся. Також, за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 03.10.2003, власником домоволодіння зазначений ОСОБА_3 .

У відповідності до договору оренди землі, укладеного 22.06.2020, ОСОБА_3 на підставі рішення Уманської міської ради від 28 квітня 2020 року № 3.39-77/7, прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,0971 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку ТОВ «Оцінка майна Україна», складеного 04.01.2025, ринкова вартість об`єкта оцінки житлового будинку АДРЕСА_1 , без ПДВ, становить 210 110,00 грн.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса, суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Враховуючи, що ОСОБА_3 за життя не розпорядився належним йому майном, спадкування здійснюється за законом.

Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Судом було встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та його рідний брат ОСОБА_2 є спадкоємцями за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , та у визначені законом строки звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, на підставі чого була відкрита спадкова справа. Інший спадкоємець за законом дочка спадкодавця, від прийняття спадщини відмовилася. Сторони у вказаній справі не оспорюють свої частки у спадковому майні та не заперечують, що кожному, з урахуванням відмови дочки спадкодавця від прийняття спадщини та відсутністю інших спадкоємців, належить по 1/2 частці спадкового майна, в тому числі саме житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , але, у зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок та відсутність реєстрації права власності такого будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сторони позбавлені можливості реалізувати свої майнові права, як спадкоємці, які, вживши засобів, прийняли спадщину. При цьому, зареєструвати право власності на спадковий житловий будинок станом на час розгляду справи, неможливо, у зв`язку з тим, що власником такого будинку є померла особа.

При цьому, суд звертає увагу, що починаючи з 1 січня 2013 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - єдиної державної інформаційної системи, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інші приміщення, будівлі та споруди проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснювалась реєстраторами заснованих відповідними органам місцевого самоврядування комунальних підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ) за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна.

Державна реєстрація здійснювалась на підставі правовстановлюючих документів, зокрема: - договорів, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності; виданих нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування; свідоцтва про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного та комунального житлового фонду; рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.

Одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ вносив записи до відповідного розділу Реєстру прав власності на нерухоме майно, після чого видавав у паперовому вигляді витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа, а у разі проведення державної реєстрації права на нерухоме майно на правовстановлюючому документі також робив відмітку (штамп) про державну реєстрацію.

З 2013 році Реєстр прав власності на нерухоме майно, що вівся БТІ, став невід`ємною архівною складовою частиною актуального Державного реєстру речових прав на нерухоме майно який діє на цей час, однак інформація про значну частину майнових прав, що були набуті до 2013 року та реєстрація яких була здійснена на паперових носіях, до чинного Державного реєстру прав не внесена.

Отже, для підтвердження свого права, яке виникло до 01.01.2013, якщо власники зазначених об`єктів нерухомого майна мають документи, що містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, такі документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно.

У разі, якщо правовстановлюючий документ виданий ще раніше та не зареєстрований у БТІ (тобто немає жодних штампів, відміток БТІ, або Витягу з БТІ), власнику в будь-якому випадку необхідно таке право зареєструвати, оскільки, навіть якщо законодавство, чинне на момент виникнення права власності, не передбачало його обов`язкової реєстрації, власник може мати перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні майном.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на житловий будинок до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Батько сторін по справі (спадкодавець) вжив заходів щодо визнання за ним права власності на спірний житловий будинок, звернувшись до суду з відповідним позовом, та судом було прийнято рішення, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , але в подальшому померлим не було здійснено подальших дій для реєстрації на підставі такого рішення права власності відповідним органом державної влади.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наданих сторонами доказів та встановлених судом обставин справи, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги, як за первісним позовом ОСОБА_1 , так і за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання за кожним із них права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки спадкодавець не розпорядився за життя належним йому майном та не завершив оформлення права власності на майно, а сторони по справі, які є єдиними спадкоємцями за законом після смерті їх батька. Таке визнання не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб і може бути прийняте, а тому первісний позив та зустрічний позов підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 319, 321, 328, 1216-1218, 1261, 1268 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 200, 206, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, щорозташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рнокпп НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 29.10.2025.

Суддя: Р. В. Піньковський