Справа № 159/3680/25
Провадження № 2/159/1373/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - Смалюха Р.Я.,

за участю

секретаря судового засідання Клевецької О.М.,

позивача - не з`явився,

представник позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), від імені якої діє представник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач або ОСОБА_4 ) в яком просить:

- визнати житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований даний будинок, об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований даний будинок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.07.2009 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Під час шлюбу подружжя придбали житловий будинок АДРЕСА_3 , який був зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 06.12.2016.

Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач звертає увагу на нероздільність житлового будинку та земельної ділянки на якій він знаходиться, що є підставою для визнання за нею також на 1/2 цієї ділянки.

Свої вимоги мотивує положеннями статей 331, 335, 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71, Сімейного кодексу України (далі СК України).

25.06.2025 відповідач подав через канцелярію суду заяву в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі. Також просив суд вирішити питання про повернення позивачу частини судового збору у зв`язку з визнання ним позову, та зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлений розмір є штучно завищений та необґрунтований.

Ухвалою від 06.06.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив 04.07.2025.

26.06.2025 відповідачем подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позову.

04.07.2025 представником позивача подано до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку із можливим врегулюванням спору.

У зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці судові засідання 05.08.2025 та 10.09.2025 не відбулися, судовий розгляд призначено на 14.10.2025.

Ухвалою від 14.10.2025 суд закрив підготовче судове засідання у справі, призначив справу до судового розгляду на 20.11.2025.

У судове засідання 20.11.2025 сторони у справі не прибули, хоча належно повідомлялися про час дату і місце судового розгляду. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позов підтримав.

Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.

У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, обґрунтування та пояснення сторін, суд зазначає таке.

19.07.2009 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 19.07.2009 № НОМЕР_1 .

Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.05.2025 підтверджується реєстрація права власності 06.12.2016 за ОСОБА_3 на житловий будинок А-1, загальною площею 134,1 кв.м., житловою площею 55,4 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1564, посвідченого 06.12.2016 приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук А.Ю. Одноособовим власником якого зазначений ОСОБА_3 .

Копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується перебування у власності відповідача земельної ділянки площею 0,06 га., кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1565, посвідченого 06.12.2016 приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук А.Ю.

Копією висновку оцінювача від 02.06.2025 підтверджується вартість житлового будинку з земельною ділянкою площею 0,06 га. по АДРЕСА_3 в розмірі 3876000 грн.

10.07.2025 позивач надіслав відповідачу пропозицію здійснити добровільний поділ спільного майна подружжя (будинку та земельної ділянки, які є предметом спору в цій справі), шляхом укладення договору.

Відповідно до трекінгу поштового відправлення на сайт АТ Укрпошта в мережі Інтернет, вказаний вище лист з пропозицією здійснити поділ майна відповідач отримав -1.08.2025.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо поділу майна подружжя набутого у шлюбі та переходу у зв`язку з цим права власності на частину земельної ділянки, яка є особистою приватною власністю відповідача.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі встановлених судом фактичних обставин справи, які і не заперечується сторонами, слідує, що житловий будинок та земельна ділянка були придані за догвором купівлі продажу від 06.12.2016, тобто у період перебування позивача та відповідача в шлюбі.

Доказів того, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошт одного з подружжя, у матеріалах справи відсутні.

Отже, відповідно до вимог ст.60 СК України, житловий будинок є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Під час судового розгляду сторони не заперечували рівність їх часток у спільній сумісній власності, а тому, згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України суд вважає їх рівними.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Набуття сторонами у період шлюбу у спільну сумісну власність житлового будинку по АДРЕСА_3 та земельної ділянки з кадастровим номером :24:020:0012, підтверджене належними і допустимими доказами та відповідачем не заперечується, тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частини цього майна і водночас припинити режим спільної сумісної власності подружжя на це майно.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки необхідно задовольнити у повному обсязі.

Згідно ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачем позову 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, позивачу слід повернути з державного бюджету, що складає 7570,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Квитанція до прибуткового касового ордера №15ю25/1 від 02.06.2025 підтверджує сплату позивачем 600,00 грн за виготовлення висновку оцінювача про вартість житлового будинку та земельно ділянки.

Зазначені витрати, на переконання суду, були необхідними для визначення судового збору у справі, а тому їх необхідно стягнути з відповідача.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

Позовна заява містить попередній орієнтовний розрахунок витрат позивача на професійну правничу допомогу, який складає 10000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги адвокатом Клімуком О.С. від 16.05.2025, додаток до договору від 16.05.2025, ордер на представництво інтересів позивача в Ковельському міськрайонному суді від 19.05.2025, акт виконаних робіт від 04.06.2025, яким підтверджується надання правничої допомоги позивачу вартість якої складає 10000,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 04.06.2025 відповідно до якої адвокат Клімук О.С. прийняв від позивача 10000,00 грн на виконання договору про надання правової допомоги.

Однак відповідач заперечив зазначений розмір витрат, вказуючи на їх необґрунтованість та штучну завищеність.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

Суд зазначає, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

На переконання суду, судові витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю цивільної справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, оскільки складання позовної заяви не потребувало аналізу великої кількості документів, а у справах даної категорії наявна усталена судова практика, адвокат не вивчав додаткові джерела права, законодавства, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовує свої заперечення, тобто, надання правничої допомоги позивачу у цій справі зводилося до складання позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, враховуючи предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу до 5000,00 грн.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 та на 1/2 частину земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :24:020:0012, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 7570,00 грн, 600,00 грн витрат на проведення оцінки, 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Зобов`язати фінансовий орган - Головне управління Державної казначейської служби України у Волинської області повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 50% сплаченого судового збору згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0..1 від 04.06.2025, що складає 7570,00 грн, який було сплачено на р/р UA41 1712 0600 0003 564, код отримувача 38009371.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 )

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складене 27.11.2025.

Головуючий:Р. Я. СМАЛЮХ