Справа № 346/1825/25
Провадження № 2-з/346/27/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Сольський В.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Волошина Олена Вікторівна про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей управління соціальної політики Коломийської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа управління соціальної політики Коломийської міської ради як орган опіки та піклування, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини.

20 листопада 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача адвоката Волошиної О.В. про забезпечення позову, в якій вона просить:

1. Заборонити ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення відповідачу ОСОБА_1 перешкод у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Застосувати заходи забезпечення позову у справі №346/1825/25 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : - забезпечити регулярне спілкування батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного дня протягом однієї години у зручний для дитини час, шляхом організації відеозв`язку через додатки «Telegram» або будь-який інший доступний відеозв`язок без присутності матері. Зазначити, що сторони за попередньою домовленістю можуть змінювати графік.

забезпечити зустрічі батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , один раз на місяць у останні вихідні місяця (субота та неділя) за межами України без присутності матері. Всі витрати, пов`язані з поїздками, покриває ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви зазначила, що 02.04.2025 року відповідачем подано заяву до Служби у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

22.07.2025 року відбулося засідання комісії Органу опіки та піклування Коломийської міської ради. Проте, службою було відмовлено у визначенні способу участі батька у вихованні та спілкуванні із дитиною у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 разом із дитиною проживають за кордоном.

Тому з метою захисту прав дитини та розшуку дитини ОСОБА_1 подав заяву до Міністерства юстиції України від 08.04.2025 року про реалізацію права доступу до дитини відповідно до ст. 21 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Міністерство юстиції України, у свою чергу, звернулося 22.04.2025 року до Національної поліції України з проханням надати сприяння у встановленні місцезнаходження дитини, однак на дату подання заяви результатів пошуку не отримано.

Представник вважає, що ОСОБА_1 вжив усіх можливих заходів для якнайшвидшого визначення способів своєї участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Проте Органом опіки та піклування йому було відмовлено у задоволенні заяви з формальних підстав.

Єдиним дієвим та швидким способом забезпечити право батька на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною вважає вжиття заходів забезпечення позову, що гарантує якнайкращий захист інтересів дитини та відповідає її праву на підтримання стосунків з обома батьками.

Тому, ураховуючи вік дитини, її емоційні потреби, технічну можливість, а також ту обставину, що батько дитини перебуває за кордоном, саме забезпечення дистанційного спілкування (зокрема, телефонні дзвінки, відеозв`язок) сприятиме збереженню та підтримці емоційного контакту між дочкою і батьком.

Суд враховує, що згідно з ч.ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2023 у справі № 128/214/21 (провадження № 61-5401св23):«Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше,у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Згідно ст.153 ч.1 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Зі змісту позовної заяви та долучених до неї доказів вбачається, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги, що дитина на час вирішення справи проживає з матір`ю, та перебувають за кордоном. Батько дитини, відповідач по справі також на даний час перебуває за межами України, та не має можливості безпосередньо спілкуватися з дитиною шляхом особистих побачень.

В той же час тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке має реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

Верховний Суд зауважив, що військова агресія росії проти України, воєнний стан та пов`язані з ним обмеження об`єктивно впливають на обсяг і способи спілкування не лише позивача з дочкою, а й багатьох інших батьків з їхніми дітьми, які також вимушено, внаслідок війни, опинилися за межами України. У цій ситуації обов`язок обох батьків полягає в тому, щоб підтримати дитину, мінімізувати психологічний тиск на неї, пов`язаний із сімейними конфліктами, налагодити комунікацію та співпрацювати в інтересах дитини, такого висновку дійшла колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові Постанова ВС від 12 березня 2025 року у справі № 487/2960/23 (провадження № 61-8756св24).

Згідно висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 467/403/22 (провадження № 61-6283св23) за позовом матері про визначення місця проживання дитини, мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Суд визначив, зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову з огляду на те, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю. Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив і у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц. ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Про можливість забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини, адекватність і співмірність такого забезпечення шляхом зобов`язання одного із батьків надати другому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу неодноразово вказував Верховний Суд у своїх рішеннях, наприклад, в ухвалі від 25.08.2020 у справах № 466/2317/20, у постановах від 25.11.2020 та від 15.08.2021 у справі № 760/1513/19 тощо.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ч. 10 ст. 150 ЦПК України встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

Предметом позову у даній справі є визначення місця проживання малолітньої дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що «при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення».

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, якій проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькуспілкуватися з дитиною та брати участь у вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Поряд з цим, суд зважає на практику ЄСПЛ про те, що у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, а також на посилання заявника на те, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості батька спілкуватися з дитиною, що може призвести до суттєвих складнощів при виконанні рішення у межах цієї справи, оскільки малолітня дитина може втратити з часом емоційний зв`язок із ним.

Застосування судом відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав позивача, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішення позову по суті спору. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За таких обставин, враховуючи право батька на спілкування з дитиною, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування, виходячи із інтересів дитини, запобігання втраті емоційного контакту батька з дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними, на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, задля забезпечення права дитини на спілкування з батьком, суд вважає, що дистанційне спілкування з батька з дочкою за допомогою телефонного та відеозв`язку, сприятиме відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитиною з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити право малолітньої дитини з батьком.

Отже, заява про забезпечення позову в частині спілкування з дитиною за допомогою засобів відеозв`язку є обґрунтованою, оскільки задоволення цієї заяви не вирішить спір по суті, а лише забезпечить збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком, незважаючи на тривалість розгляду справи, та забезпечить можливість виконання рішення суду у справі, у разі задоволення позовних вимог.

Разом з цим, беручи до уваги вік дитини, враховуючи, що у вирішенні спору про визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який вчиняє відповідно до чинного законодавства ряд дій для надання свого висновку щодо розв`язання спору, враховуючи значний обсяг обставин справи, що підлягають встановленню судом при розгляді спору з метою максимального забезпечення найкращих інтересів дитини, суд вважає вимоги заявника, що стосуються зустрічей з дитиною за відсутності матері, передчасними.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву про забезпечення позову задовольнити частково.

Тимчасово, до вирішення судового спору по суті, зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити можливість спілкування ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного дня протягом години, з урахуванням режиму дня дитини,за допомогою доступних засобів відеозв`язку, без перешкод з боку матері.

В задоволені решти вимог заяви відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Сольський В. В.