Справа № 201/4955/25
Провадження № 2/201/2943/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

24 квітня 2025 року до Соборного районного суду міста Дніпра надійшли матеріали позовної ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

У поданому позові позивачка просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на належну ОСОБА_3 1/3 трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилалась на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 1993 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належить на праві спільної часткової власності: позивачці ОСОБА_1 (1/3 часток) батьку позивачки ОСОБА_3 (1/3 часток) та матері позивачки ОСОБА_2 (1/3 часток). До моменту окупації м. Маріуполь військами російської федерації позивачка постійно проживала у вказаній вище квартирі, та станом на сьогодні є зареєстрованою за її адресою. У 2000 році батьки позивачки (співвласники квартири) виїхали на постійне проживання до Ізраїлю. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_3 . Спадкова справа за наслідками його смерті не заводилась, спадщину жоден із спадкоємців не приймав. Дані про визнання спадщини відмерлою також відсутні. При цьому, протягом всіх років як до виїзду батьків та смерті батька, так і після позивачка, проживаючи у квартирі, за власний рахунок утримувала її, проводила оплату всіх комунальних платежів, дбала про її стан тощо. Також позивачкою проводилось утримання квартири шляхом приведення технічної документації відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином позивачка несла тягар утримання, здійснювала всі повноваження та виконувала обов?язки власника по відношенню до всієї квартири, а не лише до своєї частки. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

14 травня 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування поданого відзиву представник відповідача зазначив, що позивачем вибраний невірний спосіб захисту свого права на майно, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.

Ухвалою суду від 12 червня 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено до судового розгляду.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у поданому відзиві просив суд розглядати справу без його участі.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 1993 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 (1/3 часток), ОСОБА_3 (1/3 часток) та ОСОБА_2 (1/3 часток).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 грудня 2023 року.

За твердженням позивачки, до моменту окупації м. Маріуполь військами російської федерації остання постійно проживала у вказаній вище квартирі, та станом на сьогодні є зареєстрованою за її адресою. У 2000 році батьки позивачки (співвласники квартири) виїхали на постійне проживання до Ізраїлю. Спадкова справа за наслідками смерті батька не заводилась, спадщину жоден із спадкоємців не приймав. Дані про визнання спадщини відмерлою також відсутні. При цьому, протягом всіх років як до виїзду батьків та смерті батька, так і після позивачка, проживаючи у квартирі, за власний рахунок утримувала її, проводила оплату всіх комунальних платежів, дбала про її стан тощо.

Також позивачка зазначає, що нею проводилось утримання квартири шляхом приведення технічної документації відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином позивачка зазначає, що вона несла тягар утримання, здійснювала всі повноваження та виконувала обов?язки власника по відношенню до всієї квартири, а не лише до своєї частки.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 та 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Згідно приписів ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Така судова практика у спорах про визнання права власності на майно за набувальною давністю є усталеною.

Предметом спору у даній справі є 1/3 частка у об`єкті нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , яка належала батьку позивачки ОСОБА_3 , який помер у 2001 році. Спадкова справа у зв`язку із його смертю не заводилась, право власності на раніше належну йому частину квартири ні за ким іншим в подальшому зареєстровано не було.

Як вбачається із наведеного вище, на час заволодіння нерухомим майном за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 , позивачка був достеменно обізнана, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, на підставі статті 344 ЦПК України, за життя був ОСОБА_3 .

Відповідно до вказаної норми Закону, яка регламентує спірні правовідносини, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника, і завжди знала, хто є власником цього майна.

За даних обставин, відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи позивачки щодо наявності правових підстав для задоволення позовних про визнання права власності на 1/3 частки квартири за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України.

Суд також наголошує, що давність та відкритість користування майном, а також його фактичне утримання не можуть бути підставами для задоволення позову.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи позивачки, що вона, як до виїзду батьків за кордон у 2000 році та смерті батька, так і після цього, відкрито та безперервно користувалася квартирою, сплачувала комунальні платежі, займалася її доглядом та утриманням та надані нею відповідні докази.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові від 28 липня 2025 року у справі №127/30505/21.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суд вважає, що позивачка не довела свої позовні вимоги належними та допустимими доказами, натомість заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог узгоджуються з положеннями чинного законодавства та усталеною судовою практикою у подібних правовідносинах.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивачку.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев