ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9238/25 Справа № 201/5514/25 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», треті особи: Головний сервісний центр МВС, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтарев Віталій Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-тест», Акціонерне товариство «Акцент-банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», треті особи: Головний сервісний центр МВС, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтарев Віталій Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-тест», Акціонерне товариство «Акцент-банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, ОСОБА_1 на праві власності належав транспортний засіб марки «SKODA SUPERB», легковий седан, номер шасі (кузова): НОМЕР_1 , 2003 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , дата реєстрації 13.06.2009.

З дати реєстрації та по теперішній час автомобіль перебуває у фактичному користуванні позивача і право власності на вказаний транспортний засіб позивач нікому не передавав.

11.04.2018 позивач, маючи намір вчинити нотаріальні дії щодо автомобіля дізнався від приватного нотаріуса Полончук Т.Ю., що його автомобіль має обтяження, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №55374093 від 11.04.2018 о 10:31:26 год.

Згідно вказаного витягу вбачається, тип обтяження: застава рухомого майна, 31.10.2017 за №16542251, обтяжувачем є ПАТ «Акцент-банк», , боржник: ОСОБА_2 , підстава обтяження: договір застави АВН0А!00000006 від 27.10.2017 ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», а об`єкт обтяження: автомобіль позивача, зі зміненим д.н.з. НОМЕР_4 .

Отримавши витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна і порівнявши із наявним у позивача свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 автомобіля «SKODA SUPERB» встановлено, що обтяження накладено на автомобіль, який має ідентичний Vi№-номер, тобто TMBCV23U039016594, який відповідає Vi№-номеру його автомобіля, однак дані транспортні засоби мають різні номерні знаки державної реєстрації. Відповідно належний позивачу автомобіль, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 має номерний знак НОМЕР_5 в той час, як номерний знак автомобіля, на який накладено обтяження НОМЕР_4 .

Згодом позивачем було встановлено відомості про проведений ряд реєстраційних дій із вказаним автомобілем, проте автомобіль «SKODA SUPERB» з реєстраційним номером НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_1 і надалі продовжує залишатися у позивача, так само як і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Оскільки автомобіль та свідоцтво про реєстрацію фактично перебувають у користуванні позивача, то це свідчить про те, що позивач не отримував дублікат свідоцтва про реєстрації автомобіля та ОСОБА_4 на підставі підробленої довіреності, яку позивач не підписував було проведено перереєстрацію автомобіля - «двійника», тобто такого, що має підроблений/знищений ідентифікаційний номер кузова, а не автомобіля «Skoda Superb», номер кузова « НОМЕР_1 ».

У зв`язку з викладеним просив суд витребувати з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки «SKODA SUPERB», легковий седан, номер шасі (кузова): НОМЕР_1 , 2003 року випуску, колір сірий та стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( НОМЕР_6 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (код ) в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 05.08.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Єлізаренко І.А.

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського апеляційного суду від 12.11.2025 року №2948 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи у зв`язку із звільненням ОСОБА_5 з посади судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2025 року визначено склад колегії суддів під головуванням судді Свистунової О.В., суддів учасників колегії: Макарова М.О., Пищиди М.М.

У відзиві Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області просило приєднати до матеріалів справи письмові пояснення та під час ухвалення рішення у справі врахувати викладену в цих поясненнях правову позицію.

У відзиві ТОВ «Автокредит плюс» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Крім того, просило стягнути з ОСОБА_1 6 000 грн судових витрат.

У відзиві Головний сервісний центр МВС просив долучити відзив та врахувати його під час розгляду справи.

16.09.2025 року ОСОБА_1 надав відповідь на відзив ТОВ «Автокредит плюс».

02.10.2025 року ОСОБА_1 надав відповідь на відзив Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області.

04.09.2025 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від Головного сервісного центру МВС про розгляд справи без участі.

24.11.2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кирилець М.О. надала заяву про стягнення понесених судових витрат. Крім того, просила розгляд справи проводити без участі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 .

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не зявившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та з підстав пропуску строк позовної давності.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 16 липня 2005 року видано тимчасовий талон за заявою власника для реєстрації автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на імя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 , номерний знак НОМЕР_9 .

13 травня 2006 року відбулася реєстрація автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . як придбаного на аукціоні товарної біржи (ТСЦ № 3247). Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 , номерний знак НОМЕР_9 .

13 червня 2009 року відбулася вторинна реєстрація автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . як придбаного у торгівельній організації (ВРЕР № 1 м. Одеси). Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_5 .

25 жовтня 2013 року відбулася перереєстрація автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . при видачі дубліката свідоцтва про реєстрацію. (ВРЕР № 1 м. Одеси). Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 , номерний знак НОМЕР_5 .

12 листопада 2013 року автомобіль Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 був знятий ВРЕР № 3 (5103) з обліку для реалізації.

30 листопада 2013 року відбулася вторинна реєстрація автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на власника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , як придбаного у торговельній організації (ВРЕР м. Черкаси (7101). Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_12 , номерний знак НОМЕР_13 .

29 вересня 2015 року автомобіль Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 був знятий ВРЕР м. Черкаси з обліку для реалізації.

10 жовтня 2015 року відбулася вторинна реєстрація автомобіля Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 на власника ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», , адреса: Дніпропетровська обл, м. Дніпро, Соборний р-н, вул. Набережна Перемоги, 32, як придбаного у торговельній організації (ВРЕР-8 УДАІ в м. Києві). Видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 , номерний знак НОМЕР_4 .

16 лютого 2022 року автомобіль Skoda SuperB 2496, 2003 року випуску, колір сірий, двигун № НОМЕР_7 , кузов № НОМЕР_1 був знятий з обліку зі скасуванням реєстрації (ТСЦ 1248).

Станом на 27.05.2025, відомості щодо арештів та інших обтяжень стосовно вказаного у позові автомобіля у ЄДРТЗ відсутні, та на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жодного транспортного засобу не зареєстровано.

Під час судового розгляду справи позивач зазначав, що вказаний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу фактично перебувають у користуванні позивача.

28.04.2018 було зареєстровано кримінальне провадження за ч.1 ст.358 КК України з приводу обставин вказаних позивачем.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що належним способом захисту права позивача є віндикаційний позов, зважаючи на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов?язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб?єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб?єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків

правопорушення.

Порушення права пов?язане з позбавленням його суб?єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об?єднаної палати

Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21

(провадження № 61-20968 сво 21)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним.

Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі №

910/10784/16 (провадження № 12-30г21)).

Верховний Суд у постанові від 10.02.2022 у справі № 19/5009/2383/11 (908/2229/20) зробив висновок, що транспортні засоби є особливим видом рухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації у встановленому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 №? 911/1278/20 виснувала, що право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2022 № 924/1282/13 (924/60/21) звернув увагу, що реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов?язує виникнення речових прав на рухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять

речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Договір купівлі-продажу оригінального ТЗ, укладений позивачем в результаті проведеного аукціону, не визнаний в установленому порядку недійсним, сторонами не оспорений та не втрачений, саме він підтверджує факт переходу права власності на ТЗ до позивача.

Крім того, оригінальний транспортний засіб з 2005 року знаходиться у позивача, із його володіння не вибував.

Водночас, не вбачається яким чином рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння сприятиме ефективному поновленню прав позивача щодо реєстрації його оригінального транспортного засобу.

Окрім цього, транспортний засіб-двійник, який був зараєстрований за ТОВ «Автокредит Плюс», з 16.02.2022 знятий з обліку.

Відтак, вимога про витребуваня транспортного засобу двійника з володіння ТОВ «Автокредит Плюс» на користь позивача не узгоджується з приписами ЦК України.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №? 1388 (далі - Порядок 1388), визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, та є підставами для здіснення територіальними сервісними центрами МВС реєстрації/перереєстрації транспортних засобів.

Вищевказана норма Порядку 1388 не містить як підставу реєстрії ТЗ за особою -

«рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння».

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребуваня транспортного засобу двійника з володіння ТОВ «Автокредит Плюс» на користь позивача не є ефективним.

Що стосується строку позовної давності колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Встановлено, що відповідач ТОВ «Автокредит плюс» скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності (т. 1 а.с. 158-162).

Питання позовної давності регламентовано Главою 19 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257

ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року

№ 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право,

за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18),

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)

та інших.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, проте, помилився щодо підстав відмови в їх задоволенні, оскільки дійшов взаємовиключних висновків та одночасно відмовив за недоведеністю позовних вимог та з підстав пропуску строк позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року, договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

З огляду на те, що стороною відповідача було надано до суду договір про надання правничої допомоги та докази виконання вказаної у договорі роботи, а також наданий акт про надання та детальний опис наданих послуг, а також приймаючи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, виходячи з принципів розумності та справедливості колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. у суді першої інстанції та 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 08 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», треті особи: Головний сервісний центр МВС, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Черкаській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві, приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Ажинтарев Віталій Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-тест», Акціонерне товариство «Акцент-банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_15 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (код ) в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_15 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (код ) в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров