Справа № 466/8468/25
Провадження № 2/466/3589/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Давидюка М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

10 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» про поновлення на роботі, у якій просить визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП "Львівське" від 08 серпня 2025 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.40 К3пП України; поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з охорони праці Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП "Львівське"; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СГП "Львівське" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2025 року по день винесення рішення суду; допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

Стислий виклад позиції позивача.

Обґрунтування позивача.

В обґрунтування вимог позивач покликається на те, що 15 квітня 2025 року його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , було прийнято на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "СГП "Львівське" на посаду інженер з охорони праці у підрозділ Адміністрація Львівське СГП.

Виконання ним своїх трудових обов`язків забезпечувалося на високому рівні, та жодних зауважень чи нарікань з даного приводу зі сторони Відповідача не було.

Позивач зазначає, що 23 липня 2025 року в нього різко погіршився стан здоров`я під час роботи та він був вимушений викликати собі карету швидкої допомоги. Після оперативної допомоги лікарів швидкої допомоги йому стало легше та він вважав, що зможе працювати наступні два дні. Проте, зранку 24 липня 2025 року відчув різкий біль у животі та нудоту. Його стан був вкрай незадовільний і тому він звернувся до свого сімейного лікаря. Лікар оформив йому медичний висновок про непрацездатність з 24.07.2025 по 25.07.2025 та дав скерування на прийом до гастроентеролога. 25 липня 2025 року йому було проведено огляд в гастроентеролога та за результатами огляду було діагностовано виразкову хворобу.

В подальшому, а саме з 28 липня 2025 року за рекомендацією лікаря позивачу повторно оформили висновок про непрацездатність, оскільки стан його здоров`я потребував курсу лікування та особливої дієти. Всю цю інформацію, про стан його здоров`я, про непрацездатність, висновки лікаря позивач повідомив свого керівника ОСОБА_3 та з її погодженням залишився вдома лікуватись.

Позивач вказав, що після його повернення з лікування до місця роботи 05 серпня 2025 року він виявив відсутність службових документів та робочого ноутбука, які були вилучені невстановленими особами без його відома, згоди та без складання відповідного акта приймання-передачі. У зв`язку з цим він звернувся до директора підприємства, де йому повідомили про намір припинити з ним трудові відносини та запропонували подати заяву про звільнення за власним бажанням «по-хорошому», здійснюючи психологічний вплив і схиляючи до такого рішення. Під впливом цих обставин позивач подав відповідну заяву 05.08.2025, однак згодом її відкликав. Після цього він намагався переконати директора відмовитись від звільнення, проте його аргументи не були враховані, і в умовах подальшого неправомірного примусу він повторно подав заяву про звільнення 08.08.2025.

Позивач звертає увагу, що дане звільнення не було його особистим бажанням, а бажанням роботодавця. Зокрема, в одному із особистих повідомлень було вказано: «Ти мене не влаштовуєш як інженер з охорони праці».

Також зазначає, що відповідно до чинного трудового законодавства України, тимчасова непрацездатність працівника, підтверджена медичними документами, не може бути правомірною підставою для звільнення або примусу до звільнення. Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності заборонено, за винятком випадків повної ліквідації підприємства. Проте жодної ліквідації у даному випадку не відбувалося.

Більше того, жодних зауважень щодо неналежного виконання ним трудових обов`язків до моменту його хвороби висловлено не було, а будь-які службові розслідування, перевірки, акти чи письмові пояснення щодо нібито недоліків у його роботі не проводилися. Позивач зазначає, що його не повідомляли про наявність претензій, не знайомили з відповідними документами, і не надавали можливості висловити свою позицію або пояснення. Таким чином, роботодавцем було проігноровано обов`язок дотримання процедури притягнення працівника до відповідальності, передбаченої як внутрішніми нормативними актами підприємства, так і загальними нормами трудового законодавства.

Позивач вважає, що фактично, єдиною причиною, яка передувала тиску на нього з вимогою написати заяву на звільнення, стало його тимчасове захворювання та оформлений у встановленому порядку лікарняний. Окрім того, під час особистої розмови після його повернення на роботу 05 серпня 2025 року, керівник Катерина Олександрівна дозволила собі агресивну манеру спілкування, використовуючи психологічний тиск та емоційно нестабільний стан, у якому він перебував після хвороби.

Замість дотримання трудових гарантій, передбачених законодавством, а також надання підтримки працівнику, який перебував у складному фізичному та психологічному стані після гострого захворювання, керівник скористалась його вразливістю та наполегливо схиляла позивача до написання заяви на звільнення за власним бажанням.

Позивач вважає, такі дії Відповідача неправомірними та такими що порушують його право на працю, а тому змушений звернутися до суду за відновленням порушеного права.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач зазначає наступне.

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про суми заробітку для нарахування пенсії, у період червень - липень 2025 року позивачем фактично було відпрацьовано 44 календарні дні, а загальний розмір нарахованої заробітної плати за цей період становив 61 882,56 грн. Середньоденна заробітна плата, відповідно, становить: 61 882,56 грн = 44 дні = 1 406,42 грн. Оскільки станом на дату подання позову триває 21 календарний день вимушеного прогулу (з 08 серпня 2025 року по 08 вересня 2025 року включно), розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за цей період, становить: 1 406,42 грн ? 21 день = 29 534,82 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2025 по 08.09.2025 становить 29 534,82 грн. У разі продовження розгляду справи та поновлення позивача на роботі у пізніший строк, просив стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день поновлення включно, згідно з частиною 2 статті 235 К3пП України.

Обґрунтування заперечень відповідача.

29 вересня 2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступив відзив на позовну заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» Давидюка М. В., у якому зазначає, що відповідач не визнає позову ОСОБА_1 та вважає його безпідставним з наступних причин. Заяву про звільнення працівник ОСОБА_1 написав без жодного тиску чи примусу. Із долучених позивачем доказів жодного тиску не вбачається. На думку відповідача, фраза із особистої переписки керівника відповідача з позивачем: «ти мене не влаштовуєш як інженер з охорони праці» не є свідченням тиску, а була обґрунтованим зауваженням на якість роботи позивача.

Відповідач не вбачає зв`язку з невиконанням позивачем трудових обов`язків та його станом здоров`я. В переписці позивача з директором підприємства є повідомлення позивача про те, що він хоче передати заяву про звільнення, що хоче піти «по-хорошому, без образ». Фраза керівника відповідача, що вона не ображається і бажає позивачу успіхів. З цієї ж переписки видно, що мало місце запізнення позивача на роботу, на яке керівник відреагував цілком спокійно і з розумінням. Відсутність тиску на позивача, на думку відповідача, також доводиться тим фактом, що першу заяву про звільнення йому повернули на його усне прохання. Тобто роботодавець не наполягав на звільненні.

За доводами відповідача позивач не звертався безпосередньо до роботодавця із заявою про поновлення на роботі, а одразу звернувся до суду. Тому, на думку позивача, причиною подання позову є не бажання поновитись на роботі, а намір покращити матеріальне становище під надуманими приводами.

Таким чином, за короткий період роботи на підприємстві, який склав неповних 4 місяці, позивач не оформив службову документацію, що є основним посадовим обов`язком працівника; запізнювався на роботу; оформив 4 листки непрацездатності; брав відпустку у зв`язку із «ментальним виснаженням».

Також представник відповідача зазначає, що позивач долучив флеш носій з аудіозаписом телефонної розмови. Керівник підприємства повідомляє, що її не повідомляли про здійснення запису жодної телефонної розмови і вона не надавала згоду на жоден такий звукозапис. Відповідно, наданий позивачем звукозапис одержаний ним незаконно, тому не може бути визнаний належним доказом.

Враховуючи викладені вище заперечення, відповідач вважає позов безпідставним, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

18 листопада 2025 на адресу суду через систему «Електронний суд» поступила заява представника позивача адвоката Оліярника Г. І. про уточнення позовних вимог, у якій просить визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» від 08 серпня 2025 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 38 КЗпП України та розгляд справи продовжити з урахуванням уточнених позовних вимог.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2025 року задоволено клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» Давидюка М. В. про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) від 18 листопада 2025 року прийнято заяву представника позивача про уточнення позовних вимог.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Оліярник Г. І. позов підтримали, надавши пояснення, що аналогічні його змісту, просили позов задовольнити з уточненими позовними вимогами.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача ТзОВ «СГП «Львівське» Давидюк М. В. заперечив щодо позову, підтримав повністю поданий відзив, просив в позові відмовити.

Заслухавши доводи позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані письмові докази суд прийшов наступних висновків.

Даний позов виник із трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом із матеріалів справи встановлено, що 15 квітня 2025 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "СГП "Львівське" на посаду інженер з охорони праці у підрозділ Адміністрація Львівське СГП.

Згідно Акту, складеного ОСОБА_1 на ім`я директора ТзОВ «СГП «Львівське» з робочого місця позивача під час його відсутності були вилучені документи. В цьому ж акті зазначаються недоліки, наявні в цих документах, а саме: відсутні підписи працівників про отримання засобів індивідуального захисту, не проводились обов`язкові інструктажі, неактуальність даних в наказі на перевірку знань з охорони праці. В зазначених журналах стоять підписи ОСОБА_1 , як особи, відповідальної за вжиття вказаних заходів, проте відсутні підписи осіб, яким проводились інструктажі.

Згідно з паперовими роздруківками електронного реєстру листків непрацездатності встановлено, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 24.07. по 25.07 (2 дні), з 28.07. по 30.07. (3 дні), з 31.07. по 01.08 (2 дні), з 04.08. по 04.08. (1 день).

Згідно консультаційних висновків з медичної клініки «Оксфорд Медікал», в зазначені дати ОСОБА_1 проходив обстеження в клініці. В Консультаційному висновку гастроентеролога від 25.07.25 зазначено: «Загальний стан задовільний». Цим же висновком рекомендовано лікування у вигляді прийому таблетованих препаратів. Консультаційний висновок гастроентеролога від 04.08.2025, містить формулювання: «Загальний стан задовільний». Містить рекомендації щодо лікування у вигляді прийому таблетованих препаратів.

Згідно заяви ОСОБА_4 встановлено, що останній подав заяву на ім`я директора ТОВ «СГП «Львівське» К. Чубко про звільнення його з роботи за власним бажанням 8 серпня 2025 року.

Наказом №ЛВС15/3 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) ТОВ «СГП «Львівське» ОСОБА_1 звільнено з посади інженера з охорони праці 08 серпня 2025 р. згідно ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) на підставі заяви ОСОБА_4 від 08.08.2025.

В судовому розгляді встановлено, що з 01 серпня 2025 року (за тиждень до подання заяви на звільнення) на ОСОБА_1 було оформлено поліс добровільного медичного страхування за рахунок підприємства, та позивача в судовому засіданні визнав, що роботодавець оплачував страхову виплату по непрацездатності.

Позивачем будь які дії керівництва ТОВ «СГП «Львівське» не оскаржувались.

Доводи позивача про примушування до подання ним заяви про звільнення за власним бажанням в судовому розгляді свого підтвердження не віднайшли.

Судом не встановлено жодного порушення законодавства України при звільненні ОСОБА_1 з посади інженера з охорони праці від 08.08.2025 року. Згідно усталеної практики трудових спорів та роз`яснень Державної служби з питань праці, не може вважатись тиском (мобінгом) примушування працівника до виконання ним трудових обов`язків.

Суд не приймає до уваги поданий стороною позивача, як доказ флеш-носій з аудіозаписом, на який позивач посилається, як на підтвердження здійснюваного на нього тиску зі сторони керівництва, оскільки такий аудіозапис здобуто позивачем в незаконний спосіб, опонент діалогу, що на ньому зафіксований не попереджався, що розмову буде у будь який спосіб зафіксовано і згода співрозмовником на таке не надавалася. Отже суд дійшов переконання, що такий доказ слід визнати неналежним.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень, які містяться у пунктах 18, 19 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону.

Стаття 40 КЗпП України передбачає декілька підстав для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, які являються самостійними і не виключають можливості їх одночасного застосування, що вимагає від роботодавця чіткого формулювання підстав для звільнення працівника з посиланням на певну норму права.

Частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України визначено, що: працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник; якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору; працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються Законодавством про працю. Судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 КЗпП України).

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою України 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В силу приписів пункту 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

За змістом ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до вимог частини другої статті 140 КЗпП України, роботодавець щодо окремих несумлінних працівників вправі застосовувати в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Загальні види дисциплінарної відповідальності передбачено ст. 147 КЗпП України.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 статті 40 К3пП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого

дня) без поважних причин.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності. Враховуючи наведене суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому відповідно до ч. 6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так згідно з п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , останнього відповідно до характеру поданого позову було звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, ст.ст.40, КЗпП України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське» про поновлення на роботі відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СГП «Львівське», , місцезнаходження: 45606, Волинська обл., Луцький р-н., с. Рованці, вул. Промислова, 5а.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 24.11.2025 року.

Суддя П. Т. Едер