ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 645/5180/19

провадження № 61-4922св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

треті особи за первісним позовом: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

треті особи за зустрічним позовом: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 рокуу складі колегії суддів:

Кузнєцової О. Ю., Карпушина Г. Л., Тканченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом

з матір`ю.

Позов мотивований тим, що з червня 2008 року сторони почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . З 2017 року стосунки сторін почали погіршуватися, виникали конфлікти і з грудня 2018 року шлюбні відносини фактично були припинені.

З дня народження дитина проживала разом з матір`ю у м. Харкові. Після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_4 з батьком не проживав. Відповідач з вересня 2018 року проживає та працює в м. Києві та періодично, 2-3 рази на місяць, приїздив до сина, також телефонував їй, щоб поспілкуватися з дитиною. Матеріально дитину відповідач не забезпечував, мотивуючи тим, що не довіряє їй у виборі лікаря, вартості речей та продуктів харчування. Під час спільної зустрічі з адвокатом батько дитини не заперечував, щоб син проживав з нею, однак оформити домовленості не вдалося. Батько не наполягав, щоб дитина проживала з ним, оскільки проживає один, працює по 12 годин, винаймає житло і не може приділяти дитині достатньо часу.

Вказала, що дитина має проживати з матір`ю, оскільки сину 6 років, йому потрібно йти до школи та необхідне материнське піклування. За результатами переговорів з відповідачем згоди щодо розміру матеріального утримання досягнуто не було. Відповідач висловлював намір примусового відібрання сина у неї. Враховуючи, що спірні питання добровільно вирішено не було, вона звернулася до департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із заявами про підтвердження та встановлення місця проживання дитини з нею.

24 липня 2019 року рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради

№ 554 визначено місце проживання дитини з нею. 30 липня 2019 року під час прогулянки у дворі будинку, де мешкає її мати, відповідач викрав їхнього сина, тому вона звернулася із заявою до поліції. Після того як дізналася, що дитина

з батьком, вона їздила до м. Києва за місцем проживання відповідача, за місцем роботи, але інформації щодо нього їй не надали.

ОСОБА_1 вважала, що дитина повинна проживати з нею, у неї

є власне житло, де створені всі належні умови для проживання. Вона має роботу, з грудня 2018 року дитина перебувала постійно на її утриманні. Просила врахувати особисту прихильність дитини до матері та бажання дитини проживати з нею, те, що він потребує материнської турботи та любові. Вона веде здоровий спосіб життя, позитивно характеризується за місцем проживання, не має судимостей, наркотичної чи алкогольної залежності. Визначення місця проживання дитини з нею буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом із нею.

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 з 2007 року спільно проживав із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в м. Харкові. Під час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син

ОСОБА_4 .

З листопада 2018 року вони фактично перестали проживати разом, дитина переважно проживала з матір`ю, батьки разом брали участь у вихованні дитини.

У подальшому ОСОБА_1 почала поступово перешкоджати нормальному спілкуванню дитини з батьком, згодом заборонила зустрічатися наодинці, а виключно у її присутності або її родичів. Між сторонами з цього приводу виникли суперечки, які згодом переросли у спір.

З літа 2019 року дитина проживає разом із батьком у м. Києві. Він піклується про дитину, належним чином забезпечує гідні умови проживання, займається її вихованням, оздоровленням та періодичними медичними обстеженнями. Дитина відвідувала приватну школу, закінчила перший клас, має значні успіхи

в розвитку. Додатково дитина відвідувала центр розвитку та підтримання сімейної освіти. Після тривалої заборони з боку матері дитини бачитися із сином він звернувся до психолога, висновок якого підтверджує негативний вплив обмеження мамою дитини спілкування з батьком, тяжіння дитини до батька.

ОСОБА_2 вказав, що має достойний рівень доходу, позитивну характеристику за місцем роботи, веде здоровий спосіб життя.

Вважав, що зможе створити більш сприятливі умови проживання та розвитку дитини. ОСОБА_4 бажає проживати з батьком, вже звик до свого місця проживання, навколишнього середовища, має друзів та сталі соціальні зв`язки. Зміна місця проживання, оточення негативно вплине на дитину та її психологічний стан.

Зазначив, що проживання дитини з матір`ю суттєво обмежить права та інтереси дитини і батька, оскільки мати не бажає примиритися та вважає, що дитина повинна проживати тільки з нею та спілкуватися із батьком лише у її присутності чи її родичів.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , разом із ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що малолітній ОСОБА_4 після припинення фактичних шлюбних стосунків батьків у листопаді 2018 року залишився проживати з ОСОБА_1 у м. Харкові. Мати піклувалася про здоров`я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечувала сина належними умовами для його проживання, виховання та розвитку. ОСОБА_1 має позитивні характеристики, працює, є здоровою, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває. Також суд врахував наявність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 липня 2019 року № 554, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом

з матір`ю, висновки органів опіки та піклуванні в особі служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від

10 березня 2021 року № 50 і № 51, департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 22 березня 2021 року № 207, згідно якими визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 .

Також суд врахував обставини, за яких син почав проживати з батьком,

а саме те, що батько дитини поза згодою матері, всупереч наявному рішенню виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 липня 2019 року № 554, яким визначено місце проживання малолітнього з матір`ю, змінив місце проживання дитини та переїхав з ним до м. Києва. З осені 2018 року ізолював сина від спілкування з матір`ю як по телефоном, так і від особистих зустрічей, не повідомляв місце проживання та навчання, мати була позбавлена можливості знати про стан його здоров`я, тобто діяв не в інтересах дитини.

Зазначено, що періодичні зміни місця проживання та навчання, переховування дитини від матері негативно впливають на психоемоційний стан дитини. Висновки психологів свідчать про потребу дитини в обох батьках, негативного впливу в разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не встановлено.

Суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання батьківських обов`язків.

Вказано, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Тобто у разі, якщо син буде проживати разом з матір`ю, батьківські права позивача за зустрічним позовом порушені не будуть і він не буде позбавлений можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі.

Крім того, роз`яснено, що кожний із батьків не позбавлений права порушувати

у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - адвоката Ніколаєвої Н. Б. задоволено.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (25 травня 2023 року) суттєво змінилися обставини справи, які існували як на момент звернення до суду з цим позовом, так і на момент складення висновків органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Зокрема, суд не врахував, що у зв`язку з уведенням на території України воєнного стану ОСОБА_1

з 2022 року проживає як тимчасово переміщена особа у Німеччині, що свідчить про те, що розгляд справи місцевий суд здійснив без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів. Вказані вище висновки органу опіки та піклування на момент розгляду справи не були актуальними, оскільки не відповідали фактичним обставинам справи, а тому критично оцінюються апеляційним судом.

Апеляційний суд врахував, що згідно з висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 08 січня 2025 року № 1), наданим на виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком

ОСОБА_2 . У вказаному висновку зазначено, що на засіданні комісії

з питань захисту прав дитини був присутній малолітній ОСОБА_4 , який повідомив, що він тривалий час проживає з батьком, який самостійно займається його вихованням, мати на даний час проживає за кордоном, зв?язок з матір`ю не підтримує. Також ОСОБА_5 повідомив, що він бажає і надалі проживати з батьком. ОСОБА_1 до суду першої та апеляційної інстанцій у визначеному законом порядку не надала належних, допустимих та достовірних доказів належних умов для проживання та фізичного розвитку малолітнього ОСОБА_5 на території іншої держави.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 підтвердив своє бажання проживати разом з батьком ОСОБА_2 , який належним чином піклується про його фізичний та духовний розвиток, та заперечив щодо проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Врахувавши обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, виходячи із пріоритету найкращих інтересів дитини, з огляду на подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, врахувавши підтверджені матеріалами справи сталі соціальні зв`язки дитини, її прихильність та бажання проживати саме з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та для відмови

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на їх взаємовідносини

з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Мати, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

ОСОБА_1 не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу щодо дитини та участь у її вихованні, вона може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права порушувати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 травня 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що мати дитини не створювала жодних перешкод у спілкуванні батька із сином. Протягом чотирьох років батько дитини не з`являвся в судові засідання, штучно відкладав розгляд справи, неодноразово не забезпечував явку дитини до суду, змінював представників, місце проживання та протягом всього цього часу проживав з дитиною вдвох, активно формував у нього необхідну для батька думку, бо був дійсно єдиним значимим дорослим поруч. Суд першої інстанції правильно врахував ті обставини, за яких дитина почала проживати з батьком, періодичні зміни місця проживання та навчання, переховування дитини від матері, що негативно вплинуло на психоемоційний стан дитини. Досліджені судом висновки психологів свідчать про потребу дитини в обох батьках, негативного впливу

в разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не встановлено. Апеляційний суд не дав оцінки більшості суттєвих обставин та взагалі не надав оцінки жодному доказу у справі, не дослідив їх, не застосував належним чином норми процесуального права та ухвалив рішення, лише опираючись на думку дитини. Апеляційний суд не надав оцінки та не врахував рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року у справі № 643/15039/19 про відібрання дитини.

Підставою касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі

№ 663/724/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20, від 27 січня

2021 року у справі № 727/3856/18, від 09 лютого 2023 року у справі

№ 753/572/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

02 червня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що апеляційний суд встановив, що відповідач створив належні умови для проживання та розвитку дитини, що відповідає її найкращим інтересам та її бажанню, а позивач не надала жодних доказів на підтвердження таких умов. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та фактичних обставин справи. У судовому засіданні дитина чітко заявила про бажання проживати разом з батьком та про небажання проживати з матір`ю.

02 червня 2025 року законний представник ОСОБА_4 -

ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що, враховуючи фактичні обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, виходячи із пріоритету найкращих інтересів дитини, з огляду на подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, враховуючи підтверджені матеріалами справи сталі соціальні зв`язки дитини, її прихильність та бажання проживати саме з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, наявні підстави для задоволення зустрічного позову. Проживання дитини з батьком буде сприяти найкращим інтересам дитини, з урахуванням думки дитини, яка виявила бажання проживати саме з батьком.

16 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу,

є штучними та необґрунтованими, оскільки саме лише висловлення дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання.

23 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відповідь на відзив, яка мотивована тим, що доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

є штучними та необґрунтованими, оскільки саме лише висловлення дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Полтави.

17 червня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу та у відповідях на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

З червня 2008 року сторони проживали разом у м. Харкові однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_4

з 01 серпня 2019 року зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 на момент звернення до суду з цим позовом працювала на посаді касира пункту надання фінансових послуг ТОВ «Пост Фінанс».

Дохід ОСОБА_1 за період з 24 травня 2019 року до 31 липня

2019 становив 5 038,12 грн.

ОСОБА_1 з 2022 року проживає як тимчасово переміщена особа

у Німечинні.

Згідно з висновком ЛКК № 70 КНП «Міський психоневрологічний диспансер

№ 3» Харківської міської ради від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 ознак психотичного розладу не виявляє, на диспансерному обліку не перебуває.

Відповідно до довідок КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» від

12 квітня 2019 року ОСОБА_1 на диспансерному обліку не перебуває, ознак наркологічної патології не виявлено.

Із свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 15 лютого

2019 року відомо, що ОСОБА_1 має у спільній сумісній власності із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44,8 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 липня

2019 року № 554 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1

30 липня 2019 року, 31 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 12 серпня

2019 року ОСОБА_1 зверталася до Немишлянського ВП ГУНП

в Харківській області із заявами про вчинення кримінального правопорушення, а саме зникнення дитини.

Згідно з повідомленням Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від

30 серпня 2019 року, за вказаними заявами ознак кримінального правопорушення не виявлено, оскільки вказана подія має ознаки цивільно-правових відносин щодо визначення місця проживання дитини.

На підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від

06 листопада 2019 року (справа № 645/7009/19) за заявою ОСОБА_1 15 листопада 2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 0002764 про кримінальне правопорушення, передбачене статтею 356 КК України.

Згідно з повідомленням департаменту служби у справах дітей по Московському району Харківської міської ради від 28 серпня 2019 року ОСОБА_2 був запрошений до служби з приводу порушення ним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 липня 2019 року № 554, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 із матір`ю, однак на бесіду не з`явився.

Із свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року, виданого Харківським міським центром приватизації, відомо, що ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 належить квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору оренди від 01 травня 2020 року ОСОБА_2 орендував для проживання разом із малолітнім ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , строком на один рік.

Згідно з довідкою приватної школи «Афіни» від 13 лютого 2020 року

№ 555/02 ОСОБА_4 навчається у 1-му класі цієї школи.

Відповідно до довідки ГО «Центр розвитку та підтримки сімейної освіти «Новий тон» від 25 лютого 2020 року ОСОБА_4 відвідує розвиваючі заняття

з вересня 2019 року дотепер: із шахів, англійської мови, живопису, рукоділля, акробатики та карате.

Згідно з висновком фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_4 , проведеного 16 вересня 2019 року лабораторією консультативної психології та психотерапії Інституту психології імені

К. С. Костюка, повноцінний особистісний розвиток дитини відбувається найкращим чином за умов, коли вона має можливість повноцінно спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком. Перешкоджання спілкуванню дитини з кимось із споріднених осіб або зведення часу спілкування до мінімуму руйнує почуття прив`язаності дитини щодо цієї людини, деформує формування близьких, довірчих, відкритих стосунків, що негативно позначається на розвитку дитини. За умови відсутності повноцінного контакту з батьком відбувається негативний вплив на формування гендерної ролі, яку дитина засвоює, копіюючи батька. Виховання хлопчика переважно жінками, а особливо, які будують свою взаємодію по типу гіперпротекції, негативно позначається на формуванні чоловічого Я-образу. У ОСОБА_5 вирізняється актуалізована потреба у тісному контакті з чоловічими об`єктами та у дистанціюванні від гіперпротективної жіночої опіки. Вирізняється тісна, надійна прив`язаність як до батька, так і до матері з тенденцією тяжіння до батька. У дитини спостерігаються негативні тенденції у розвитку її особистості через ситуацію штучного усунення батька від спілкування із сином, несприятливий тип виховання переважно жінками по типу гіперпротекції.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_2 за 2019 рік він за період

з 01 січня 2019 року до 30 червня 2019 року отримав дохід як фізична особа-підприємець у розмірі 357 293,34 грн.

Із висновку від 07 червня 2019 року ЛКК № 114 Міського психоневрологічного диспансеру № 3 м. Харкова відомо, що у ОСОБА_2 на момент огляду ознак психотичного розладу не виявлено.

Згідно з довідкою від 04 червня 2019 року № 391 ОСОБА_2 на обліку

у КНП ХОР «Наркологічний диспансер» не перебуває.

З інформації КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 375 Харківської міської ради від 03 липня 2019 року відомо, що батьки

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 брали активну участь у вихованні дитини з 2015 року до 2018 року.

10 липня 2019 року департамент служб у справах дітей по Немишлянському району Харківської міської ради роз`яснив ОСОБА_2 , що за його заявою про порушення його прав як батька ОСОБА_1 була запрошена на співбесіду, де пояснила, що не заперечує проти побачень батька із сином, однак наголошує на її присутності під час зустрічей у зв`язку із намаганням батька забрати сина за своїм місцем мешкання.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від

28 серпня 2020 року для виховання та повноцінного розвитку дитини створені всі умови.

З відповіді приватної школи «Афіни» від 17 вересня 2020 року відомо, що ОСОБА_4 навчався в цьому закладі з 01 лютого 2020 року та відрахований 08 вересня 2020 року в ЗЗСО «Центр дистанційної освіти «Джерело» м. Києва.

Згідно з висновком служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 10 березня 2021 року № 50 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю

ОСОБА_1 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 04 березня 2021 року № 5).

Висновком служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 10 березня 2021 року № 51 визнано недоцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом

з батьком ОСОБА_2 (протокол від 04 березня 2021 року № 5).

Згідно з висновком департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 від

22 березня 2021 року № 207 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року

у справі № 643/15039/19, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2022 року, відібрано дитину - ОСОБА_4

у батька ОСОБА_2 і повернено матері ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що ОСОБА_2 змінив місце проживання дитини без згоди матері,

а також всупереч рішенню виконавчого комітету Харківської міської ради

№ 554 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року витребувано з Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 .

На виконання цієї ухвали до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 08 січня 2025 року № 1), яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітного ОСОБА_4 разом з батьком

ОСОБА_2 .

Із цього висновку випливає, що на даний час ОСОБА_2 разом

із сином ОСОБА_5 мешкає за адресою:

АДРЕСА_5 . Спеціаліст служби у справах дітей та сім?ї спільно

з працівником центру соціальних служб провели обстеження умов проживання за вказаною адресою, в ході якого було встановлено, що у квартирі чисто, прибрано, наявні всі необхідні меблі, речі побуту та вжитку. Для дитини відведено окрему кімнату, де створено належні умови для її проживання та гармонійного розвитку.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини був присутнім малолітній ОСОБА_4 , який повідомив, що він тривалий час проживає з батьком, який самостійно займається його вихованням, мати на даний час проживає за кордоном, зв?язок з матір`ю не підтримує. Також ОСОБА_5 повідомив, що він бажає і надалі проживати з батьком.

Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї № 1051 ОСОБА_2 здатний задовольнити потреби дитини.

Оскільки на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 виповнилося повних 10 років, то, враховуючи імперативні норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд з`ясував думку малолітнього ОСОБА_4 щодо вирішення спору.

В судовому засіданні ОСОБА_4 вказав про своє бажання проживати разом з батьком - ОСОБА_2 та заперечив щодо проживання разом

з матір`ю - ОСОБА_1 .

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство

і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно

з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону

і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися

з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного

з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання

і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право

і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних

і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У будь-якому судовому чи адміністративному провадженні стосовно прав дитини за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) діти, здатні формулювати власні думки, мають достатньою мірою бути залучені до процесу прийняття рішення, їм повинна бути надана можливість бути почутими і висловити свою думку («М. і М. проти Хорватії» (M. and M. v. Croatia), 2015, § 181, «C проти Хорватії» (C v. Croatia), 2020, § 78, а щодо відповідних міжнародних інструментів див. рішення у справах «М.К. проти Греції» (M.K. v. Greece), 2018, §§ 91-92 і «C проти Хорватії» (C. v. Croatia), 2020, § 76).

Діти мають право висловлювати свою думку і бути почутими під час розгляду питань, що зачіпають їхні інтереси. Зокрема, в міру того, як діти дорослішають і з часом стають здатними формулювати власну думку щодо свого спілкування з батьками, суди повинні надавати дедалі більшого значення їхнім поглядам та почуттям, а також їхньому праву на повагу до приватного життя («Н.Ц. та інші проти Грузії» (N.Ts. and Others v. Georgia), 2016, § 72).

Стаття 8 Конвенції не містить прямих процесуальних вимог, проте дитина повинна бути достатнім чином залучена до процесу прийняття рішень щодо її сімейного та приватного життя. Загальні принципи, спершу викладені

в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» (Sahin v. Germany) [ВП], 2003,

§§ 72-74 і «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany) [ВП], 2003, §§ 70 і 72, були розроблені для того, щоб надати дитині право висловлювати свою думку і бути почутою, з метою захисту її найкращих інтересів. Залежно від віку та рівня зрілості відповідної дитини для суддів можуть вважатися достатніми опитування експертами та подальші звіти, посилання на які містяться в рішеннях суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення/обмеження батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).

Необґрунтоване позбавлення/обмеження батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі

№ 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення/обмеження батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення/обмеження батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження 6 № 61-9650св24).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 вересня 2025 року у справі «M. P. AND OTHERS v. Greece» (№ 2068/24) звернув увагу на таке:

«Суд встановив порушення процесуального аспекту статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя) у зв`язку з провадженням про міжнародне викрадення дітей та їх примусовим поверненням до США.

Обов`язок оцінки «серйозного ризику»: Національні суди «не використали всіх наявних у їхньому розпорядженні засобів для виключення будь-якого «серйозного ризику» психологічної шкоди в розумінні підпункту (b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року, попри суперечливе рішення суду першої інстанції.

Висновки щодо повернення: «Примусове повернення дітей не могло вважатися необхідним у демократичному суспільстві», оскільки процес прийняття рішення не відповідав процесуальним вимогам статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ підтвердив та посилив стандарти щодо найкращих інтересів дітей

у провадженнях про їх повернення.

Суд постановив, що «настав час підтвердити, що національні органи влади зобов`язані розглянути доцільність заслуховування дитини, безпосередньо або іншим чином, щоб, у разі необхідності, відхилити її думку мотивованим рішенням».

З урахуванням «суперечливих рішень національних судів і радикальної зміни їхніх житлових умов», національні суди «повинні були докласти зусиль для оцінки доцільності їх заслуховування - незалежно від того, чи було подано пряме клопотання про це з боку заявників».

В судовому засіданні ОСОБА_4 вказав про своє бажання проживати разом з батьком ОСОБА_2 та заперечив щодо проживання разом

з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я

є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й першочергово повинні бути визначені і враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи

є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим

у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин, відповідної сімейної ситуації в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).

При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання, школу, друзів); бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати, чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.

У статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року витребувано з Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 .

На виконання цієї ухвали до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання комісії від 08 січня 2025 року № 1), яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком

ОСОБА_2 .

Апеляційний суд надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, що підтверджують ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, врахував тривале проживання малолітньої дитини разом з батьком, а також висновок органу опіки та піклування та дійшов обґрунтованого висновку, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом

з батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини та враховує її сталі зв`язки з місцем проживання батька

Колегія суддів погоджується з тим, що на момент розгляду справи, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини, вік дитини, створення

ОСОБА_2 усіх умов для повноцінного та гармонійного розвитку дитини відповідного віку, а також ураховуючи нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях розподілу батьківського часу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Матір безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, розвиток, проводити з сином необхідну кількість часу незалежно від того, з ким він буде проживати більшість часу. Визначення місця проживання дітей з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обоє батьки.

Більше того, колегія суддів наголошує, що батьки мають співпрацювати

у забезпеченні належного контакту між кожним з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. У разі істотної зміни обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку батьківської опіки щодо дитини, зокрема спільної батьківської опіки, про що неодноразово вказував Верховний Суд (зокрема, постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року

у справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від

10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі

№ 465/6496/19).

Апеляційний суд повно встановив фактичні обставини справи, урахувавши думку дитини, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим доказам, дійшов мотивованого висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком найбільше відповідає забезпеченню її найкращим інтересам.

Аргументи заявника про те, що апеляційний суд не надав оцінки та не врахував рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року

у справі № 643/15039/19, яким ОСОБА_4 відібрано

у ОСОБА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки за обставин цієї справи бажання ОСОБА_4 проживати разом з батьком превалює над рішенням суду про відібрання дитини у батька та повернення її матері, а у цій конкретній справі неврахування думки дитини не відповідатиме процесуальним вимогам, передбаченим статтею 8 Конвенції.

Крім того, рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року у справі № 643/15039/19 не впливає на вирішення цієї справи, оскільки обставини, якими обґрунтовано рішення у справі № 643/45039/19, на час розгляду цієї справи істотно змінилися.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Обставини справи встановлені судом попередньої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної відповідно до процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують

і оцінюють докази як кожен окремо, так і їх в сукупності, у взаємозв`язку,

в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так

і в процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, і за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Полтавського апеляційного суду від 19 березня

2025 року- без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов