Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1309/25
Провадження № 2-о/711/1025/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючий суддя - Скляренко В.М.,

при секретарі Півень С.А.

за участю

представника позивача Таран В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку окремого провадження цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (Відділ опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , через свого представника адвокат Очкур К.І., яка діє на підставі ордеру серії АІ №1763379 від 03.12.2024, звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їх доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що з 02.07.2019 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась спільна донька ОСОБА_5 . З моменту народження дитини відповідач не брав участі у її вихованні та забезпеченні і не надавав жодної фінансової та моральної підтримки. З травня 2020 року сторони припинили спільне проживання і стали проживати окремо, а дитина залишилась проживати з позивачкою. За всі роки життя доньки відповідач ніколи не цікавився дитиною, не брав участі у її вихованні та утриманні, і дитина навіть не знає як виглядає її біологічний батько, оскільки вважає своїм батьком свого вітчима, чоловіка позивачки ОСОБА_6 , який фактично виховує дитину і виконує всі батьківські обов`язки. Батьківство відповідача створює позивачці та її родині перешкоди у переміщенні разом з дитиною, оскільки повсюди потрібен його дозвіл. Позивачка стверджує, що залишати батьківські права відповідачу на дитину небезпечно для її психологічного здоров`я та формування її особистості та поняття про мораль, а тому вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав щодо їх доньки.

02.05.2025 судом відкрито провадження у справі, а 08.07.2025 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду.

До початку розгляду справи по суті судом встановлено, що позивачка та відповідач є іноземцями (громадяни Туркменістану) і обидва не проживають на території України та не мають зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України.

При цьому за наявними в матеріалах справи документами судом встановлено, що відповідач - ОСОБА_7 мав зареєстроване місце проживання на території України з 20.10.2020 до 18.06.2024 за адресою: АДРЕСА_1 /т. 1 а.с. 65, т. 2 а.с. 123/. Натомість він виїхав з території України 24.05.2023 й дотепер не повертався на територію України /т. 2 а.с. 120, 121/.

Позивачка - ОСОБА_3 в період з 18.12.2020 по 21.11.2023 мала зареєстроване місце проживання на території України за адресою АДРЕСА_2 . В той же час з грудня 2023 року й дотепер позивачка разом з донькою фактично проживає на території Німеччини у м. Берлін, де має тимчасовий дозвіл на проживання /т. 1 а.с. 97/.

За твердженням позивачки відповідач також фактично проживає у Німеччині у м. Берлін, про що позивачка зазначала під час психодіагностичного обстеження доньки /т. 1 а.с. 50- зворотній бік/.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Таран В.В, - зазначила, що підсудність даної справи визначається відповідно до положень ч. 9 ст. 28 ЦПК України і відноситься до юрисдикції Придніпровського районного суду м. Черкаси, тому провадження у справі було відкрито без порушень правил підсудності. Разом з тим, з урахуванням з`ясованих обставин, не заперечувала проти наравлення справи до Верховного Суду для вирішення питання щодо визначення підсудності

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлено, що провадження у справі відкрито без дотримання правил визначення її підсудності.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський Суд з прав людини висловив міркування у пункті 24 про те, що як було встановлено фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, відповідність вимозі «суд встановлений законом» передбачає існування та дотримання таких передумов: законодавча основа створення та функціонування суду; діяльність суду на підставі та відповідно до норм закону; реалізація судом визначених законом повноважень у спосіб, передбачений законом, тобто з дотриманням процесуальних правил.

Відповідно до ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Тобто, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю. Зазначена теза обумовлена тим, що підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним незалежним і неупередженим.

Згідно зі ст. 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Тлумачення змісту ст. 29 ЦПК України в контексті положень ст.ст. 496, 497 ЦПК України свідчить, що відповідні правила визначення підсудності справ про встановлення факту, що має юридичне значення, застосовуються як щодо громадян України так і щодо іноземців та осіб без громадянства, які не мають зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка та відповідач є іноземцями громадяни Туркменістану і не мають зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України, оскільки з 2023 року виїхали з території України. Фактичним місцем проживання позивачки та дитини, що якої існує спір між сторонами, з грудня 2023 року є територія Німеччини.

За таких обставин, в даному випадку територіальна підсудність розгляду позовної заяви повинна бути визначена ухвалою судді Верховного Суду.

Суд відхиляє доводи представника позивачки на те, що підсудність даного позову слід визначати за правилами ч. 9 ст. 28 ЦПК України, оскільки в даному випадку положення ст. 29 ЦПК України, які регламентують порядок визначення підсудності, є спеціальною нормою і визначає особливості процедури визначення юрисдикції конкретного суду України для розгляду відповідної категорії цивільних спорів, відповідно до яких суб`єктом обрання належного суду для розгляду спору є суддя Верховного Суду, а не сам позивач.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відтак, враховуючи, що на момент подачі позову та відкриття провадження у справі не було дотримано процедури визначення підсудності, керуючись завданням цивільного судочинства та принципом пропорційності, суд приходить до висновку про необхідність направлення матеріалів справи до Верховного Суду для вирішення питання про визначення підсудності.

Таке рішення суду буде повністю відповідати положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, оскільки розгляд справи судом поза межами його юрисдикції є порушенням принципу верховенства права, а ухвалене таким судом рішення за будь-яких обставин не відповідатиме критеріям законності.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 3, 10, 11, 29, 31, 258, 260 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (Відділ опіки та піклування) про позбавлення батьківських прав направити до Верховного Суду для вирішення питання щодо визначення підсудності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Головуючий : В.М. Скляренко