ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1710/25Головуючий по 1 інстанції
Номер провадження 22-ц/821/1711/25 Справа №711/128/23 Категорія: 307000000 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Новікова О.М.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року та на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

09.01.2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер рідний брат позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 та довідкою про причину смерті від 23.03.2022 року.

Свідоцтво про народження ОСОБА_3 та свідоцтво про народження ОСОБА_4 (на той час ОСОБА_5 ) підтверджує той факт, що позивач та ОСОБА_3 дійсно є рідні брат та сестра по матері.

ОСОБА_3 був одружений із ОСОБА_6 , дітей подружжя не мали. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкова справа за померлою заведена у приватного нотаріуса Черкаського МНО Данилової О.В.

Вказує, що ОСОБА_6 покінчила життя самогубством. Під час сумісного подружнього життя, брат позивачки був тяжко хворий, а тому смерть дружини стала для нього важкою душевною травмою, яка супроводжувалась важким емоційним станом, постійним пригніченням, життєвим розчаруванням, постійною плаксивістю, а саме головне, внаслідок важких душевних травм погіршилось й фізичне самопочуття.

Поховання ОСОБА_6 відбулось 23.07.2021 року, під час прощання з дружиною, ОСОБА_3 був в важкому емоційно-душевному та фізичному стані.

21.07.2021 року о 22 год. 48 хв. ОСОБА_3 було доставлено до першої міської лікарні на ношах, що вкотре підтверджує його вкрай важкий фізичний емоційний стан здоров`я. Після смерті та поховання ОСОБА_6 , ОСОБА_3 протягом трьох місяців проживав разом з ОСОБА_2 . Про їхні взаємовідносини позивачку повідомлено не було, не дивлячись на той факт, що відносини з братом були досить близькі.

Згодом, в телефонній розмові ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_2 привезла його до нього додому, за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього, позивачка приїхала до нього зі своїм чоловіком та забрала його до них додому за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки стан його здоров?я був вкрай важкий та він потребував постійного нагляду та доглядання.

16 листопада 2021 року, позивачка звернулась до лікаря ОСОБА_7 з метою проведення обстеження та призначення лікування братові. Відповідно до листка запису заключених (уточнених) діагнозів від 16.11.2021 року, лікар ОСОБА_7 призначив лікування. Зазначає, що ОСОБА_3 має діагноз хвороби ОСОБА_8 .

Під час того, як брат проживав разом з сім`єю позивачки, остання та її чоловік захворіли на коронавірус, тому задля убезпечення брата від зараження, тимчасово, на період хвороби, відвезли його до себе додому, за адресою АДРЕСА_1 , та періодично навідували його, приносили продукти харчування.

У зв?язку з хворобою позивачка була вимушена проходити лікування саме у медичному закладі, що унеможливлювало навідування брата.

Згодом, протягом 2-х діб брат не відповідав на телефонні дзвінки, що насторожило та занепокоїло позивачку. Задля того, щоб перевірити стан здоров?я та причину ігнорування дзвінків, позивачка попросила свого чоловіка, ОСОБА_9 , відвідати його. Прибувши до будинку брата, чоловік знайшов його лежачим на полу у важкому фізичному стані.

Згідно із виписки із медичної кари амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4055 від 20.03.2022 року, ОСОБА_3 вірогідно отримав 12.03.2022 року травми у побуті при падінні вдома.

Відповідно до довідки від 15.03.2022 року, що надана КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги", згідно якої здійснювалось дослідження СКТ головного мозку за 15.03.2022/2-1387-22, діагноз при направленні: перелом верхнього кінця плечової кістки, зазначено, що ОСОБА_3 має ознаки склерозу ПМА/СМА.

18.03.2022 року братові було проведено хірургічну операцію BCN70102 накістковий металоостеосинтез Г-подібною пластиною хірургічної шийки плеча."

Вказує, що в виписці № 4055 від 20.03.2022 року зазначено, що в ОСОБА_3 основний діагноз: I25.1 Атеросклеротична хвороба серця. Супутні захворювання: S42.2 закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, пролежні обличчя, грудної клітини, колінних суглобів; J15.9 правостороння нижньодольова пневмонія; 167.2 церебральний атеросклероз; ускладнення: гостра серцево-судинна недостатність. За дослідженням 15.03.2022 року також зазначено про наявність ознак склерозу ПМА/СМА.

20.03.2022 року, під час перебування у медичному закладі, проходячи реабілітацію після отриманих травм, а також після перенесеної операції ОСОБА_3 помер, офіційна причина смерті: атеросклеротична хвороба серця.

Після смерті брата позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги за відсутності спадкоємців першої черги, та в подальшому дізналася, що ОСОБА_3 за життя склав заповіт на все майно, посвідчений Миколенко I.М. - приватним нотаріусом.

У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 08.04.2022 року, що була надана Другою Черкаською державною нотаріальною конторою, за спадкодавцем ОСОБА_3 наявна та чинна спадкова справа № 69225319, номер у нотаріуса 3/2022, місце заведення та зберігання приватного нотаріуса Черкаського МНО Данилової О.В.

У відповідь на запит адвоката Лавріненко Є.Ю., який діяв на той час в інтересах позивачки, нотаріус Данилова О.В. в своєму листі-відповіді від 26.05.2022 року N? 27/07-16 відмовилась надавати завірену копію заповіту та не повідомила про його наявність.

В подальшому позивачці стало відомо, що спадкоємцем за вищевказаним заповітом є ОСОБА_2 , яка не перебуває в жодних родинних відносинах, а ні з померлим братом позивача, а ні з позивачкою.

Зазначена ситуація хвилює позивачку тим, яким саме чином важкохворий брат склав заповіт, якщо стан його здоров`я був нестабільний, та сам по собі брат завжди потребував постійного стороннього нагляду, так як з 2018 року він у зв`язку із важким захворюванням страждав на церебральний атеросклероз, гостру серцево-судинну недостатність, гідроцефалію, рух у тазостегнових суглобах у нього був утруднений, через що він самостійно не виходив з будинку останніх 2 роки. Часто змушений був викликати лікаря, невідкладну та швидку медичну допомогу.

Важкий стан здоров`я брата підтверджується випискою із історії хвороби N 4055 від 20.03.2022 року КНП «Третя ЧМЛ ШМД», де він проходив лікування у період з 14.03.2022 року до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час свого життя, ОСОБА_3 жодного разу не повідомляв та не говорив позивачці про те, що ним було складено заповіт на користь ОСОБА_10 , оскільки, як вже не одноразово зазначалось, через хворобу церебральний атеросклероз він міг взагалі забути про наявність даного документу.

Вказує, що будинок, що заповів ОСОБА_3 , не перебував в його власності, оскільки на момент складання заповіту взагалі свідоцтво про право на спадщину, згідно якого спадкоємцем належного ОСОБА_6 майна визнано ОСОБА_3 , складено лише 03.02.2022 року.

Зазначає, що складання заповіту відбулось 30.07.2021 року, тобто через 7 днів після поховання дружини брата, ОСОБА_6 та, як вже зазначалось, ОСОБА_3 був у не тільки тяжкому фізичному стані через хвороби, а й в душевно-психічному через втрату дружини.

Вважає, що зазначені обставини справи повністю підтверджують нестійкий душевно-психологічний стан ОСОБА_3 та тяжкий фізичний стан, через наявність хвороб, безпосередньо впливає не лише на усвідомлення своїх дій, а й про дії, які були здійснені всупереч власного волевиявлення.

Вказує, що згідно медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , останньому, 11.06.2018 року був поставлений діагноз хвороби Паркінсона, що в свою чергу призводило до тремору рук та погіршення мовлення.

Вважає, що викладені обставини свідчать, що брат позивачки протягом останніх років свого життя перебував у надзвичайно важкому стані, через що страждав на фізичне захворювання, який супроводжувався і психічним розладом, який істотно впливав на усвідомлення значення дій, а отже не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій.

Також вважає, що фактична наявність самого заповіту суперечить здоровому глузду щодо наміру відчуження братом свого єдиного житла після його смерті на користь чужої людини, яка не має жодного зв?язку з родиною. Хвороби брата безпосередньо впливали на здатність чітко розмовляти, а також на можливість власноруч писати.

Просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого Миколенко I.М. - приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.06.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкоємець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд дійшов висновку, що заповіт ОСОБА_3 відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто спадкодавцем, зазначено місце складання заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М., яка перевірила дієздатність заповідача.

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості понесений витрат на правничу допомогу та доказів, які підтверджують понесення відповідачем витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі. Дійшов висновку, що дії адвоката відповідають умовам договору про надання правничої допомоги, час витрачений на складання та подання документів є обґрунтований.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.06.2025 року та додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.07.2025 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права. Обмеження у проведенні судових експертиз, які були необхідними для доведення власної правової позиції призвели до відмови у позові.

Вказує, що з наданих позивачем доказів до суду на підтвердження позовних вимог, з урахуванням допитаних свідків, підтверджено, що брат позивачки за життя був тяжко хворою людиною, а смерть його дружини вкрай негативно вплинула на його фізичний та моральний стан.

Ненадання повної та всебічної оцінки діям адвоката відповідача призвело до ухвалення неправомірного додаткового рішення у справі по стягненню судових витрат.

Стороною позивача було надано клопотання про відмову в розподілі судових витрат.

Посилається на норму ч. 8 ст. 141 ЦПК України та зазначає, що докази про витрати подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вказує, що рішення у справі було винесене 02.06.2025 року, а тому кінцевий термін подання заяви про розподіл судових витрат до 07.06.2025 року. ОСОБА_2 заяву подала 09.06.2025 року, тобто з пропущенням строку. Із протоколу судового засідання, яке було проведене 02.06.2025 року, вбачається, що а ні адвокат Сібільова О.В., а ні відповідач ОСОБА_2 не заявляли про подання розрахунку судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Клопотання про стягнення судових витрат ОСОБА_2 не направляла стороні по справі, а саме позивачці ОСОБА_1 , що прямо суперечить чинному законодавству. Приєднання документів в електронний суд, якщо в сторони по справі немає електронного кабінету, не свідчить про направлення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , 1946 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть від 29.03.2022 року (т.1 а.с. 6).

Позивачка ОСОБА_11 є сестрою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , та які мають спільну матір ОСОБА_13 (т.1 а.с.7,8).

ОСОБА_3 за життя отримував медичну допомогу, про що свідчать копії довідки про обслуговування бригадою ЕШМД та доставлення у Першу міську лікарню (довідка від 15.12.2022 року), медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , виписки № 3853 від 21.03.2022 року (діагноз гостра респіраторна хвороба, негоспітальна вірусна полісегментарна двостороння пневмонія, гіпертензивна хвороба, бронхоектатична хвороба, хронічний панкреатит), виписки № 4055 від 20.03.2022 року (діагноз атеросклеротична хвороба серця, закритий перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, пролежні обличчя, грудної клітини, колінних суглобів, правостороння ніжньодольова пневмонія, церебральний атеросклероз, гостра серцево-судинна недостатність), виписка від 15.03.2022 року (т.1 а.с.9,10-12,13,14-15,16).

Згідно з копіями свідоцтв про право на спадщину від 03.02.2022 року ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_6 , а саме земельної ділянки та житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 23-28).

Відповідно до висновку № 03-01/295 від 21.03.2023 року лікаря судово-медичного експерта КУ «ЧОБСМЕ» ОСОБА_14 смерть ОСОБА_3 настала від атеросклеротичної хвороби серця, яке ускладнилось розвитком гострої серцево-судинної недостатності (т.1, а.с. 197-201).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) заповіт вчинений заповідачем ОСОБА_3 є чинний (т. 2 а.с. 116).

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.04.2022 року, здійснено реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т.1 а.с.117).

Згідно копії оспорюваного заповіту від 30.07.2021 року, ОСОБА_3 заповів усе своє майно ОСОБА_2 . Даний заповіт записано зі слів ОСОБА_3 , ним прочитано, власноручно підписано та посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. (т.2, а.с.120).

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини 1 статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Відповідно до положень статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року у справі № 551/335/18 зазначив, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21) зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21), від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, та згідно частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних фізичних осіб, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року визначає порядок, посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно з п.1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статті 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п. 1.6 Порядку).

В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази й того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заповіт ОСОБА_3 відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто спадкодавцем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М., яка перевірила дієздатність заповідача.

Судом першої інстанції при розгляді справи було вірно встановлено, що позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що саме на момент складання заповіту від 30.07.2021 року спадкодавець ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій, не міг ними керувати, заповіт складений недієздатною особою або те, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана позивачкою медична документація щодо хвороб ОСОБА_3 підтверджує його хвороби у листопаді 2021 та березні 2022 років та не можуть слугувати доказом стану розладу його психічного чи душевного здоров`я або ж перебування у такому складному стані, щоб впливало на розуміння значення своїх дій.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюваний заповіт був вчинений 30.07.2021 року, за чотири місяці до звернення ОСОБА_3 до лікаря ОСОБА_7 , відповідно до записів якого ОСОБА_3 установлено хворобу Паркінсона (т. 1 а.с.12).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що надані медичні документи підтверджують, що ОСОБА_3 був тяжко хворою людиною, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані медичні документації не підтверджують того факту, що ОСОБА_3 саме на момент вчинення правочину (заповіту) не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, у зв`язку з чим і відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції було допущено обмеження у проведенні судових експертиз, які заявлялися стороною позивачки під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої, другої статті 13 ЦПК України).

За нормами ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

У відповідності до ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд поряд з іншим вирішує питання про призначення експертизи.

Згідно зі ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд поряд з іншим постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу судового засідання від 05.03.2024 року стороною позивача у підготовчому засіданні заявлялося клопотання про призначення судово-медичної експертизи щодо наявності хвороб ОСОБА_3 та судово-психологічної експертизи, яке в подальшому представником позивача Петруніною В.В. клопотання про призначення експертизи було знято та просила суд їх не розглядати (т. 2, а.с. 66 на звороті).

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.03.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Справу призначено до розгляду на 09.04.2024 року на 11 год. 45 хв.

16.01.2025 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, почеркознавчої експертизи та клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття (т.2, а.с.204,205)

Згідно протоколу судового засідання від 27.03.2025 року судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання позивача про повернення до стадії підготовчого судового засідання (т.2, а.с.228). Відповідно до протоколу судового засідання від 30.04.2025 року представник позивача в судовому засіданні просив залишити без розгляду клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки судом було відмовлено у переході до стадії підготовчого розгляду.

Відповідно до п. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З поданої апеляційної скарги вбачається, що скаржником протокольна ухвала про відмову у поверненні до стадії підготовчого судового засідання скаржником оскаржена не була.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження заявлених вимог, правом на подання до суду висновку експерта, складеним на його замовлення в порядку визначеному ЦПК України не скористався.

З урахування встановлених обставин справи та зазначених норм права, доводи апеляційної скарги з приводу обмеження судом першої інстанції у проведенні судових експертиз, які заявлялися стороною позивачки не приймаються до уваги, оскільки у підготовчому засіданні зазначені клопотання (від 16.01.2025 року) подані не були, у зв`язку з чим у відповідності до положення ст. 197 ЦПК України суд був позбавлений можливості вирішення питання про призначення експертизи.

Що стосується законності додаткового рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_2 під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснювала адвокат Сібільова О.В., яка на підтвердження повноважень представника надала суду ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1181975 від 08.04.2024 року (т.3,а.с.27) та договір про надання правничої допомоги від 08.04.2024 року (т.3, а.с.30).

У пункті 1.4. сторони погодили, що вартість послуг (гонорар) за договором про надання правничої допомоги становить 10 000 грн.

Звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення, а саме про стягнення витрат на правничу допомогу, на підтвердження детального опису виконаних робіт адвокат надала акт приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 02.06.2025 року, згідно якого вбачається, що адвокат виконав роботи, що передбачені умовами договору від 08.04.2024 року, а саме: здійснив представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції по справі № 711/128/23; клієнт оплатив адвокату вартість робіт (послуг) у розмірі 10 000 грн.; сторони зауважень та скарг один до одного, стосовно виконань умов договору не мають (т. 3, а.с.33).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднано) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року у справі 550/936/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо недотримання судом першої інстанції принципу пропорційності та критеріїв співмірності витрат на правничу допомогу, оскільки враховуючи сукупність обставин даної справи, а саме: категорію справи, обсяги виконаної адвокатом роботи, види наданих адвокатом послуг, затрачений час на надання таких послуг, перевіривши доводи сторін, у тому числі заперечення позивачки щодо розміру заявлених до стягнення вимог, суд першої інстанції належним чином дослідив подані на підтвердження відповідних витрат докази, надав оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Не приймаються до уваги колегією суддів також доводи скаржника з приводу того, що заявником пропущено строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси ухвалено 02.06.2025 року.

Клопотання ОСОБА_2 про стягнення судових витрат подано до суду 09.06.2025 року (т.3, а.с.1).

Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Оскільки п`ятий день для подачі заяви про стягнення судових витрат припав на 07.06.2025 року вихідний день (субота), останнім днем строку є перший після нього робочий день (понеділок 09.06.2025 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При розгляді даної справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення від 02 червня 2025 року та додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2025 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року та додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2025 року.

Судді