Справа № 753/6095/25
Провадження № 2/156/416/25
Рядок статзвіту № 40
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2025 року сел. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Комзюк Н.Н.,

за участю секретаря судового засідання - Киці Л.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (1, місцезнаходження: вул. Вацлава Гавела, будинок 6, м.Київ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У березні 2025 ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №362664572 від 25.12.2021 у розмірі 47930,65 грн., а також понесені судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.06.2025 вказану справу передано на розгляд до Іваничівського районного суду Волинської області за підсудністю.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 06.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги за кредитним договором №362664572 від 25.12.2021, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 . Відповідач умови вказаного договору не виконала, у зв?язку з чим утворилась вказана заборгованість.

Від представника відповідача адвоката Колодійчук Н.В. 22.08.2025 надійшов відзив, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначала, що позовна заява не містить доказів зарахування кредитних коштів ОСОБА_1 відповідно до умов договору №362664572 від 25.12.2021. Також не підтверджено належними доказами, що банківська картка з реквізитами НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 . Окрім цього, договір факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено 28.11.2018, тобто майже за три роки до моменту укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 договору кредитної лінії №362664572 від 25.12.2021, а тому посилання в позовній заяві на той факт, що ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги щодо заборгованості відносно ОСОБА_1 є безпідставним. З цих підстав ТОВ «Таліон Плюс» не мало законних підстав для відступлення права вимоги ТОВ «СВЕА ФІНАНС» щодо грошових зобов?язань відповідача. При цьому, у порушення умов договору факторингу, відповідача жодним чином не повідомляли про відступлення права вимоги. З наданого розрахунку заборгованості не зрозуміло за якою ставкою нараховувалися проценти за користування кредитними коштами, а детального розрахунку заборгованості позивач не надає, що унеможливлює перевірку правильності нарахування відсотків. Період нарахування відсотків також необґрунтований позивачем, а заборгованість по відсоткам є явно завищеною та не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

У судове засідання сторони не з?явились, представники сторін подали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з?явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст.3 ЦК), яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків (ч.1 ст.626 ЦК).

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.ст.1048, 1054 ЦК України).

Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 25.12.2021 укладено договір кредитної лінії №362664572, відповідно до умов якого товариство надає клієнту фінансовий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000 грн. до 50000 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.1).

Договір укладений в електронному вигляді шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Пунктом 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Факт укладення договору не заперечувався стороною відповідача. При цьому, у заявці на отримання грошових коштів у кредит від 25.12.2021 ОСОБА_1 вказала реквізити платіжної картки № НОМЕР_2 , а тому суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про недоведеність позивачем приналежності даної банківської картки відповідачу.

Частинами 1 та 2 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов?язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов?язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов?язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов?язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов?язується відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов?язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження улієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.п. 2.1.).

Представник відповідача вказував, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки договір факторингу укладено до моменту укладення спірного кредитного договору.

Однак, суд не може погодитись з вказаними доводами, оскільки додатковими угодами №26 від 31.12.2020, №27 від 31.12.2021, №31 від 31.12.2022 року, №32 від 31.12.2023 строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 продовжено до 31.12.2024.

Таким чином, з урахуванням визначених строків дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось протягом всього часу його дії, тобто з 28.11.2018 по 31.12.2024.

На виконання договору факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 27.06.2023 складено та підписано реєстр прав вимоги №237, за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідача за кредитним договором №362664572 від 25.12.2021.

Відповідно до вказаного реєстру до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача у сумі 47930,65 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 9792,00 грн, за процентами - 38138,65 грн.

Також, 02.05.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого клієнт зобов?язується відступити (передати) факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимоги фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядки та строки встановлені договором (п.п. 2.1.).

Відповідно до витягу реєстру прав вимоги №1 від 02.05.2024 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №362664572 від 25.12.2021 на загальну суму 47930,65 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 9792,00 грн., за процентами - 38138,65 грн.

Вказані договори факторингу є чинними та перед судом заінтересованими особами питання про визнання їх недійсними не порушувалося, відтак, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором №362664572 від 25.12.2021 як до ТОВ «Таліон Плюс», так і до ТОВ «СВЕА ФІНАНС».

Також, суд відхиляє твердження представника про те, що ОСОБА_1 не повідомляли про заміну кредитора у зобов?язанні, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов?язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору.

Так, відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов?язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов?язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Тобто, у випадку не повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов?язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, однак це не не звільняє боржника від обов?язку погашення кредиту взагалі.

За змістом ст.ст.1077, 1078 ЦК України фактор вправі передати в розпорядження клієнта лише право дійсної грошової вимоги. При цьому відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов?язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються.

Договорами факторингу №№28/1118-01, №02/0524-01/01.02-11/24 передбачені умови, якими клієнт гарантує і відповідає перед фактором за дійсність грошових вимог, які є дійсними, і зобов`язується передати фактору кредитні договори з усіма додатками, додатковими угодами та копії договорів, за якими відповідні права вимоги біли відступлені клієнту від кредитора.

Отже, за змістом наведених нормативних актів і договорів позивач, як фактор, мав право отримати докази існування заборгованості за укладеним договором кредиту із відповідачем.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04.07.2018, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Однак, на підтвердження заявлених вимог, позивач не подав суду будь-яких документів про перерахування коштів на користь відповідача за укладеним договором кредиту, як і не надав доказів про рух коштів на рахунку відповідача, що унеможливлює перевірити наявність чи відсутність загальної заборгованості по основному боргу.

Надані позивачем документи, які містять інформацію про розмір заборгованості, не є належними доказами фактичного отримання грошових коштів відповідачем або здійснення розрахункових операції в його інтересах.

Долучені до позову заява на отримання грошових коштів та паспорт споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов?язку кредитодавця, і ознайомлення з ними, їх підписання споживачем не означає укладення договору кредиту та дотримання його форми, оскільки в таких документах не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 23.05.2022 у справі №393/126/20.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст.12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не звільняє сторону спору, у першу чергу позивача, від обов?язку доведення перед судом тих обставин, на які вона посилається у підтвердження своїх вимог або заперечень (ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Суд зауважує, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред?явленого позову процесуальним законом покладається на позивача.

Виписка по рахунках, касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів (постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18).

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема первинного документу, який підтверджує отримання відповідачем грошових коштів, є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях, а клопотання про витребування судом відповідних доказів в банківських установах представник позивача не заявив, хоча не був позбавлений такого права як при подачі позову, так і під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт виникнення у відповідача заборгованості за спірним договором кредитної лінії та її розмір, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв?язку з відмовою у задоволенні позову підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов?язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов?язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини зазначає, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись статтями 76-81, 259, 263-265 ЦПК України,суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №362664572 від 25.12.2021 у розмірі 47930,65 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2025.

Суддя Н.Н. Комзюк