ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025року

м. Київ

справа № 161/21832/23

провадження № 61-2806св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Огородник Олег Валентинович, на постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в складі колегії суддів Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 04 січня 2021 року вона уклала з ОСОБА_2 договір позики, згідно з умовами якого вона надала, а відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 04 січня 2022 року, зі сплатою 2,4 % на місяць за користування позикою. Укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою відповідача про отримання грошових коштів у борг.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику у встановлений договором строк не повернув. Позивач зверталася до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак на її звернення відповідач не відреагував.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 20 443,00 дол. США, з яких: 15 000,00 дол. США - сума основного боргу, 5 443,00 дол. США - проценти за користування позикою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 15 000,00 дол. США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 466,42 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 основної суми боргу у розмірі 15 000,00 дол. США за договором позики від 04 січня 2021 року, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів позивачу у визначений договором строк не виконав. При цьому відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про повернення позивачу позики чи її частини.

Волинський апеляційний суд постановою від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору змінив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 10 000,00 дол. США.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 345,50 грн.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, однак, не погодився із визначеним судом розміром такої заборгованості.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості за договором позики, апеляційний суд врахувавши надані відповідачем скріншоти з мобільного додатку-месенджера «Вайбер», у яких відображена переписка між сторонами у справі щодо заборгованості за договором позики від 04 січня 2021 року, а також те, що позивач у цій переписці визнавала наявність у відповідача боргу за тілом позики у розмірі 10 000,00 дол. США станом на 01 липня 2022 року, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача непогашеної заборгованості у розмірі 10 000,00 дол. США.

Апеляційний суд не взяв до уваги доводи відповідача про погашення ним заборгованості за договором позики після 01 липня 2022 року, зазначивши про те, що такі доводи не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Рішення суду першої інстанції апеляційний суд переглядав лише в частині задоволених позовних вимог (стягненні тіла позики), а в іншій частині (стягненні відсотків за користування позикою) не переглядав, у зв`язку з тим, що в іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 березня 2025 року адвокат ОСОБА_1 Огородник О. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2025 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норм матеріального права та порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, а також не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21, Верховного Суду, викладених у постановах від 25 червня 2021 року в справі № 643/6581/19, від 11 червня 2019 року в справі № 904/2882/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 910/8554/20, від 28 червня 2022 року в справі № 922/1280/21, про те, що роздруківки електронного листування не є допустимими доказами.

Крім того, зазначає, що апеляційний суд не врахував те, що єдиним доказом, який може слугувати про виконання боржником свого зобов`язання перед кредитором відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України, є наявність у боржника оригіналу розписки. Звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься оригінал розписки, як доказ того, що боржник не виконав взятих на себе зобов`язань ні частково, ні повністю.

Також заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 472/693/16, від 03 липня 2019 року у справі № 752/11541/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 310/6826/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 361/7897/19, від 19 травня 2020 року у справі № 212/2099/16, відповідно до яких наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково, або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 11 квітня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали ізЛуцького міськрайонного суду Волинської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у травні 2025 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини, з`ясовані судами

04 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого позичальник отримав у позику від позикодавця грошові кошти у розмірі 15 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 04 січня 2024 року, зі сплатою 2,4 % на місяць за користування позикою.

Факт передачі позивачем у борг відповідачу та отримання ним визначеної договором позики суми грошових коштів підтверджується письмовою розпискою останнього від 04 січня 2021 року та сторони у справі не заперечували (а. с. 7).

Відповідач ОСОБА_2 у визначений у письмовій розписці від 04 січня 2021 року строк, а саме до 04 січня 2022 року, грошові кошти позивачу у повному обсязі не повернув, на звернення позивача щодо погашення заборгованості за вказаним договором позики не реагував.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, від 23 квітня 2020 року в справі № 501/1773/16, від 10 травня 2022 року в справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року в справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року в справі № 369/5625/16).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року в справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року в справі № 758/2418/17.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

Водночас, відсутність у відповідача розписки не усуває обов`язок позивача заперечувати проти доводів відповідача про повернення грошових коштів первісному кредиторові.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором позики, у зазначені строки гроші не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 15 000,00 дол. США, яка складається з суми основного боргу та підлягає стягненню в судовому порядку. На підтвердження своїх вимог позивач надала оригінал розписки від 04 січня 2021 року.

Відповідач не заперечував укладення з позивачем договору позики, однак заперечував розмір заборгованості, посилаючись на те, що частково погасив борг.

На підтвердження своїх заперечень щодо заявленої позивачем суми заборгованості відповідач надав скріншоти електронного листування з мобільного додатку-месенджера «Viber», у яких відображена переписка між сторонами у справі щодо заборгованості за договором позики.

Досліджуючи зазначену переписку сторін, апеляційний суд встановив, що згідно з повідомленням від 24 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 визнавала те, що у відповідача існує борг за договором позики та станом на 01 липня 2022 року розмір заборгованості за тілом позики становить 10 000,00 дол. США. Крім того, апеляційний суд врахував, що відповідач стверджував, що зазначена переписка з позивачем стосується саме укладеного 04 січня 2021 року договору позики, а також те, що відповідач не заперечував щодо наявності у нього станом на 01 липня 2022 року заборгованості у зазначеному розмірі. Позивач наданих відповідачем доказів не спростувала.

Отже, суд апеляційної інстанції дослідивши надані докази, установивши, що між сторонами укладено договір позики від 04 січня 2019 року, згідно з якими відповідач отримав від позивача суму позики у розмірі 15 000,00 дол. США, на підтвердження чого написав розписку, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, а також врахувавши часткове повернення позики відповідачем, дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу у розмірі 10 000,00 дол. США.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що надані ОСОБА_2 скріншоти електронного листування з мобільного додатку-месенджера «Viber», не є належними та допустимими доказами погашення відповідачем позики, колегія суддів керується таким.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (у тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази у паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Потрібно враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Наведене узгоджується із висновком, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), на яку зокрема посилається позивач у касаційній скарзі.

Враховуючи зазначені норми законодавства та висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що позивач не заперечувала, що зазначений у скріншоті номер мобільного телефону належить їй, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що подані відповідачем докази є належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами для підтвердження існування між сторонами цивільних відносин позики та часткового виконання позичальником умов договору позики.

У зв`язку з чим Верховний Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що переписка між сторонами у мобільному додатку-месенджері «Viber» є неналежним доказом на підтвердження погашення заборгованості за договором позики.

Крім того, Верховний Суд враховує те, що у даному випадку, за відсутності переконливих аргументів і доказів, які б ставили під сумнів допустимість зазначеного листування як доказу, суд апеляційної інстанції правильно визнав його належним та допустимим доказом.

Колегія суддів враховує те, що позивач не надала доказів на спростування зазначених обставин, не довела, що розмір заборгованості за основним боргом становить 15 000,00 дол. США, а не 10 000,00 дол. США, не надала своїх розрахунків заборгованості, а також існування між сторонами інших договірних відносин, зокрема й боргових зобов`язань, на виконання яких відповідач сплачував грошові кошти у зазначений період, окрім як спірних відносин за договором позики.

Реалізовуючи стандарт більшої переконливості в оцінці обставин справи, що переглядається, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтовані висновки про те, що зміст листування сторін свідчить про часткове погашення відповідачем заборгованості за договором позики від 04 січня 2021 року, а також визнання позивачем у цьому листуванні наявності у відповідача станом на 01 липня 2022 року основного боргу за договором позики у розмірі 10 000,00 дол. США.

З наведених підстав Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 10 000,00 дол. США.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 грудня 2024 року в справі № 509/7127/21 (провадження № 61-10112св24), від 19 липня 2023 року в справі № 523/16981/20 (провадження № 61-11844св22).

З огляду на викладене Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання заявника в касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 червня 2021 року в справі № 643/6581/19, від 11 червня 2019 року в справі № 904/2882/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 910/8554/20, від 28 червня 2022 року в справі № 922/1280/21, про те, що роздруківки електронного листування не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У справі № 643/6581/19 відповідач стверджувала, що роздруківки листування між сторонами у додатку «Viber» підтверджують домовленість між ними з приводу проживання відповідачів у квартирі позивача, що між сторонами було укладено договір найму квартири на невизначений строк з умовою сплати орендної плати у вигляді оплати комунальних послуг за квартиру; тобто вони досягли згоди за всіма істотними умовами договору і виконували його. У постанові від 25 червня 2021 року у цій справі Верховний Суд, погодившись з висновками суду апеляційної інстанції, вказав, що посилання заявниці на роздруківки листування у додатку «Viber» не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення договору найму житла в розумінні статей 77-80 ЦПК України. При цьому Верховний Суд не висновував про те, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як належні та допустимі докази.

У постанові від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18 Верховний Суд зазначав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. З копії знімка екрана монітора комп`ютера не вбачається, лист якого саме змісту було відправлено на електронну адресу. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) у розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг, оскільки не містить електронного підпису».

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 910/8554/20 зазначено, що позивач направив відповідачу в електронному вигляді заявку щодо поставки товару, визначеного у специфікації, що підтверджується наявною в матеріалах справи паперовою копією скріншоту вебсторінки електронної пошти позивача. Суд вказав, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) у розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг, оскільки не містить електронного підпису».

У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Верховний Суд зазначив, що підприємством надано до матеріалів справи роздруківку з його електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка «Viber» як доказ на підтвердження замовлення відповідачем в`язальної машини діаметром 13 дюймів. Надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка не є належними доказами замовлення товариством товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом товариства. При цьому відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації. За умовами укладеного сторонами договору погоджено чітку форму, в якій має відбуватись замовлення покупцем виробничого обладнання, а саме письмову форму шляхом підписання специфікації до договору, а не будь-яке листування.

Отже, висновки зроблені Верховним Судом у зазначених справах, не суперечать висновкам, зробленим апеляційним судом у цій справі. В указаних постановах касаційний суд не формулював висновок, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як допустимі докази.

Водночас у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

З урахуванням фактичних обставин справи, що переглядається, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, а також висновкам Верховного Суду від 25 червня 2021 року в справі № 643/6581/19, від 11 червня 2019 року в справі № 904/2882/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 910/8554/20, від 28 червня 2022 року в справі № 922/1280/21, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

Також є неприйнятними доводи позивача про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 472/693/16, від 03 липня 2019 року у справі № 752/11541/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 310/6826/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 361/7897/19, від 19 травня 2020 року у справі № 212/2099/16, у яких зазначено, що наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Колегія суддів звертає увагу на те, що наявність у позивача боргового документа не спростовую наданих відповідачем доказів на підтвердження часткового погашення суми позики. Крім того, за наявності непогашеної заборгованості у розмірі 10 000,00 дол. США є цілком логічним знаходження боргової розписки саме у позивача як позикодавця.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги усі докази, наявні у матеріалах справи, які мають значення для розгляду справи, не підтвердилися. Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленими судом апеляційної інстанції судовим рішенням, а також до вимоги здійснити переоцінку досліджених судами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Огородник Олег Валентинович, залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко