Справа №296/3779/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Ходоровської І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Баб`яка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

у порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради,

про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, у якій просить:

стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі частини всіх доходів щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття;

визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю за її зареєстрованим місцем проживання.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.05.2017 у справі №296/2619/17. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати неповнолітнього сина, тому вона змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідач систематично перераховує кошти безпосередньо на картковий рахунок дитини, що призводить до неналежного використання цих коштів. На сьогодні зазначені кошти не використовуються відповідно до потреб дитини, а витрачаються на шкідливі товари та послуги, які негативно впливають на здоров`я та розвиток дитини. Така ситуація порушує права дитини та суперечить принципам належного виховання й утримання. Вважає, що аліменти мають перераховуватись безпосередньо матері, оскільки вона забезпечує основний догляд та виховання дитини. Це дозволить належним чином контролювати витрати і гарантувати, що кошти використовуються включно на потреби дитини, зокрема: харчування, освіту, медичні послуги, одяг, тощо. В досудовому порядку врегулювати це питання не виявляється можливим, оскільки відповідач, у своїх повідомленнях та висловлюваннях заявляє про низький дохід, однак це не відповідає дійсності. Його фактичні доходи є значно вищими, що підтверджується витратами, які він здійснює на неповнолітню дитину. Дитина зареєстрована та проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні.

Оскільки відповідач постійно проживає окремо, з метою повної реалізації прав дитини, наразі виникла необхідність у визначенні місця проживання сина. Для реєстрації місця проживання дитини, для виїзду за кордон для відпочинку, постійно необхідно отримувати згоду батька. Для того, щоб позивач як мати могла самостійно отримувати необхідні довідки, перетинати кордон, необхідне судове рішення про визначення місця проживання сина з позивачем. ОСОБА_1 вказує, що за місцем свого проживання вона створила необхідні умови для життя та виховання сина. Вважає, що проживання сина з матір`ю буде відповідати його інтересам, сприятиме його гармонійному розвитку, він є неповнолітнім та потребує належного догляду, і позивач як мати може забезпечити сину такий догляд, турботу і піклування. Позивач вказує, що постійно піклується про свого сина, бере участь у його духовному та фізичному розвитку. Постійне проживання дитини з матір`ю зумовило формування певних зв`язків, середовища, в якому проживає, виховується і спілкується дитина. Позивач має у власності будинок, де створено всі умови для проживання дитини, в нього є кімната, місце для навчання. Відповідач перераховує великі суми грошей на картку сина без згоди матері, що спричиняє неправомірне використання цих коштів (наприклад, на купівлю шкідливих та заборонених законодавством товарів). Відповідач вдається до емоційних маніпуляцій та постійно підриває виховні методи матері, налаштовуючи дитину проти неї, сприяючи формуванню неправильних цінностей та небезпечних поведінкових моделей. Під час спілкування з сином відповідач навмисно ігнорує рішення позивача щодо виховання дитини, вважаючи себе єдиним відповідальним за прийняття важливих рішень, що суперечить діючому законодавству. Враховуючи наведене, позивач вважає, що проживання неповнолітнього сина разом із матір`ю буде відповідати його найкращим інтересам.

Разом з позовною заявою позивач подала клопотання про витребування доказів, у якому просила витребувати у ДПІ м. Житомира інформацію щодо всіх отриманих доходів ОСОБА_2 за 2021-2024 роки.

Ухвалою суду від 21.05.2025 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження;клопотання про витребування доказів задоволено та витребувано у ДПІ м. Житомира інформацію щодо всіх отриманих доходів ОСОБА_2 за 2021-2024 роки.

24.06.2025 від ГУ ДПС у Житомирській області до суду надійшли відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору щодо ОСОБА_2 за період з січня 2021 року по грудень 2024 року включно.

Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.

Протокольною ухвалою суду від 22.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні пояснила, що весь час, відколи сторони розлучені, син проживав з нею. Коли син був малим, вона не відпускала його з батьком, бо той бував п`яним. Потім син потрапив у погану компанію, позивач намагалась вирішити цю ситуацію, батько у свою чергу у всьому підтримував сина, навіть у шкідливих звичках та грі в онлайн-казино. Раніше не зверталась з таким позовом до суду, бо намагались вирішити це питання самі. Коли посварилась із сином, він виплигнув через вікно та втік з дому, зняв собі квартиру та ночував там, після чого звернувся до поліції щодо неправомірних дій матері. З даним позовом звернулась до суду, бо немає ніякого впливу на сина, хоче забезпечити його безпеку, хоче, щоб син не втікав до батька. На момент звернення з позовом до суду син зареєстрований за місцем проживання матері. Позивач також повідомила, що знає про бажання сина проживати з батьком та на запитання суду підтвердила, що на даний час син саме з батьком і проживає.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій вказав, що син ОСОБА_4 на даний час проживає з ним, відповідач повністю забезпечував сина у всіх потребах. Розгляд справи просить проводити без його участі.

Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки дитина досягла чотирнадцяти років, тому він сам визначає, з ким з батьків він хоче проживати. Орган опіки не може надати висновок щодо визначення місця проживання дитини, оскільки це порушить його права на вільний вибір місця проживання.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Відповідно до довідки №10-14/1380 від 14.01.2019, яка видана Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В силу положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення з позовом до суду, досяг 16-річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства дитина у віці 14-ти років може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності чи користуванні житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 у справі №537/5119/15-ц, від 28.01.2021 у справі №753/6498/15, від 28.09.2022 у справі №686/18140/21.

Дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками, які живуть окремо. За відсутності згоди щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років, спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не передбачено вирішення спору між батьками у судовому порядку.

На підставі вищевикладеного, оскільки законом не передбачено можливості визначення судом місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, отже така вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позову про стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою - третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2020 у справі №158/1638/18 вказано, що «згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Встановивши, що ОСОБА_2 не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, а мировою угодою сторони визначили місце проживання з матір`ю, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову».

У ході розгляду справи, з пояснень сторін судом встановлено, що місце проживання неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрав самостійно та наразі він проживає з батьком.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що дитина проживає разом з позивачем, ОСОБА_1 до суду не надала.

Суд не приймає до уваги те, що місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за місцем проживання матері, оскільки фактичне місце проживання та зареєстроване місце проживання можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обране ним самостійно та він наразі проживає з батьком, а позивач не надала доказів того, що дитина проживає разом з нею, отже підстави для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача відсутні, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати у даній справі відносяться на рахунок держави.

Керуючись статтями 4, 12, 76-81, 89, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради (м. Житомир, м-н ім С.П. Корольова, 4/2, ).

Повне рішення суду складено 26.11.2025.

Суддя Т.А. Воробйова