ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м.Суми

Справа №591/4449/23

Номер провадження 22-ц/816/1340/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вакули Вадима Миколайовича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2025 року, в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м.Суми, повне рішення складено 17 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в:

07 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності та визнання права власності на частку у квартирі.

Позовні вимоги мотивував тим, що за час шлюбу з відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу вони придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності було оформлено на нього.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Сумського апеляційного суду від 28 березня 2023 року дане рішення суду було скасовано в частині визнання частки ОСОБА_2 у спільно нажитому майні подружжя квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалено нове, яким визнано 4/100 частини квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 98/100 частини квартири та визнано за ОСОБА_2 2/100 частини квартири. Згідно висновку №1703 від 15.05.2023 р. судового експерта Андрєєва Л.Г. реально виділити ОСОБА_2 на праві власності 2/100 частки квартири не представляється можливим. Тривалий час між сторонами виникають суперечки з приводу володіння, користування та розпорядження квартирою. Відповідно до висновку експертного дослідження № 563 від 14 квітня 2023 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1071000 грн, тому хоче компенсувати відповідачці вартість належної їй частки спірної квартири в розмірі 21420 грн.

Посилаючись на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі, припинення права власності на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї, просив суд припинити право ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності та визнати за ним право власності на 2/100 частки в квартирі.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2025 року позов задоволено.

Припинено право ОСОБА_2 на 2/100 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/100 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 2/100 частки квартири в сумі - 21420 грн., яка знаходиться на депозитному рахунку Зарічного районного суду м. Суми.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Вакула В.М., посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не містить жодного посилання на факти встановлені в результаті розгляду справи, які дають змогу констатувати, що спільне володіння і користування майном є неможливим чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім`ї.

Оскаржуваним рішенням відповідачка позбавлена єдиного місця фактичного проживання та реєстрації як себе особисто так і членів сім`ї, якими є її троє неповнолітніх дітей. Не маючи особистого житла, вона не зможе винаймати мінімальне житло при доходах у розмірі 2760 грн на місяць.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до апеляційного суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

ОСОБА_1 повідомлений про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без нього, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, його позиція є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Вакули В.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було задоволено та в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Сумського апеляційного суду від 28 березня 2023 року дане рішення було скасовано в частині визнання частки ОСОБА_2 у спільно нажитому майні подружжя квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалено нове, яким визнано 4/100 частину квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 98/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 2/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

Право власності на 98/100 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно висновку №1703 від 15.05.2023 року судового експерта ОСОБА_3 реально виділити ОСОБА_2 на праві власності 2/100 частки квартири не представляється можливим (а.с.32-35).

Відповідно до висновку експертного дослідження № 563 від 14.04.2023 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 1071000 грн (а.с.13-31).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених статтею 365 ЦК України підстав для припинення права ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності та визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/100 частки у квартирі.

Проте, з таким висновком колегія суддів погодитися не може.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливіш; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд вказав, що тривалий час між сторонами виникають суперечки з приводу володіння, користування та розпорядження квартирою. При цьому, суд не зазначив, якими доказами це підтверджується, чи які обставини про це свідчать. Також суд не вказав на якій підставі, передбаченій частиною першою статті 365 ЦК України, може бути припинено право відповідачки на частку у спільному майні. Зі свого боку, відповідачка вказує, що між сторонами склався порядок користування спільною частковою власністю, який повністю задовольняє позивача і жодного разу не виникало спорів з приводу володіння та користування трьохкімнатною квартирою.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач, посилався на те, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, частка відповідача у спільному майні є незначною, а виділення в окреме користування 2/100 частин квартири є неможливим, припинення права власності відповідачки на частку у спірному нерухомому майні не завдасть істотної шкоди її інтересам.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок, щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто, можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок суду про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному ст.365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_2 є непрацездатною особою, їй призначена пенсія по інвалідності 3 групи загального захворювання по зору (а.с.87). Згідно довідки про доходи вона отримує пенсійні виплати у розмірі 2760 грн щомісячно, які є єдиним джерелом її доходів (а.с.88).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, в квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована мати позивача ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та їхні спільні неповнолітні діти, які відвідують навчальні заклади за місцем проживання: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.89-94). Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 352557876 від 31.10.2023 року частка в спірній квартирі є єдиним житлом та місцем проживання відповідачки (а.с.95).

Враховуючи надані відповідачкою докази та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням відповідачка позбавлена єдиного місця фактичного проживання та реєстрації як себе особисто так і членів сім`ї, якими є її троє неповнолітніх дітей. Не маючи особистого житла, вона не зможе винаймати мінімальне житло при доходах у розмірі 2760 грн на місяць. Таким чином, задоволення позову дійсно завдасть істотної шкоди відповідачці та порушить її права власника.

Колегія суддів вважає, що всупереч положенням статей 12,81 ЦПК України, позивачем не доведена наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 365 ЦК України для припинення права відповідачки на частку у спільному майні.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у задоволенні позову - на позивача (пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України).

Отже, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1818 грн компенсації судового збору за апеляційне оскарження рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в ал и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вакули Вадима Миколайовича задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2025 року скасувати та прийняти постанову.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у праві спільної часткової власності та визнання права власності на частку у квартирі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1818 гривень компенсації судового збору за апеляційне оскарження рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов