Справа № 453/631/25 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/2165/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника Державного податкового університету Фокіна Я.Ф., представника ОСОБА_1 Лазора А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного податкового університету на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного податкового університету про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 19 червня 2017 року призначений на посаду професора кафедри теорії права та держави в Університеті Державної фіскальної служби України на період до проведення конкурсу на контрактних умовах на підставі наказу ректора Університету Державної фіскальної служби України № 342-к від 16 червня 2017 року, про що у трудовій книжці зроблено запис №50 від 20 червня 2017 року. В подальшому у його трудову книжку внесено запис за № 51 від 16 червня 2017 року про визнання запису під №50 недійсним. Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року визнано недійсним запис №51 у трудовій книжці від 16 червня 2017 року, поновлено ОСОБА_1 з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу № 342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з Університету Держаної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року в сумі 254 442.10 грн.; стягнуто з Університету Держаної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 5 000 гривень моральної шкоди. Сплативши йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року та моральну шкоду, відповідач частково виконав рішення суду, однак не поновив його на роботі. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року у справі № 453/270/20 стягнуто з Університету Держаної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 116790,80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі №453/1175/17 за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року. Постановою Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі № 453/1432/21 стягнуто з Державного податкового університету 158 918.91 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2020 року по 01 вересня 2021року та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2024 року у справі №453/1442/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ Університету державної фіскальної служби України № 509-к від 02 вересня 2021 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » в частині п.2 вказаного наказу щодо «вважати трудові правовідносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору», стягнуто з відповідача на його користь 318 027 грн. 16 коп. середнього заробітку за затримку виконання рішення суду за період за період з 02 вересня 2021 року по 14 лютого 2024 року, стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн. Оскільки його не поновлено на роботі в належний спосіб, судове рішення залишається невиконаним. Внаслідок довготривалої затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі позбавлений доходів, йому завдано сильних душевних хвилювань, ускладнено утримання ним сім`ї, принижено його честь і професійну гідність, оскільки він змушений постійно звертатися за правовою допомогою до адвоката, нести додаткові витрати у зв`язку із цим та витрачає нераціонально свій час., чим йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 7000 грн.

З наведених підстав просить стягнути з Державного податкового університету на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2024 року включно у розмірі 155 540,95 грн. та моральну шкоду в розмірі 7000 грн.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до Державного податкового університету про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду задоволено частково.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2025 року у розмірі 155 540,95 грн.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 1 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь держави судовий збір у розмірі 2 766,20 грн.

Рішення суду оскаржив Державний податковий університет, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про затримку виконання рішення суду та наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. На виконання рішення суду Державним податковим університетом видано наказ № 327-к від 01 жовтня 2024 року про скасування наказу Університету державної фіскальної служби України №509-к від 02 вересня 2021 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » в частині п.2 вказаного наказу щодо «вважати трудові правовідносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору», відтак рішення суду виконано в повному обсязі. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки наданим доказам та фактичним обставинам справи, зокрема, не врахував, що позивач був поновлений на посаді ще в 2019 році. У зв`язку з тим, що позивач не довів наявності протиправної бездіяльності Державного податкового університету, причинно-наслідкового зв`язку між його діями та заявленими душевними стражданнями позивача, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Державного податкового університету Фокіна Я.Ф. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі належним чином не виконано, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2025 року в розмірі 155 540.95 грн. та 1000 грн моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер перенесених моральних та психологічних страждань та тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 8 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Судом встановлено, що 19 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду професора кафедри теорії права та держави Університету Державної фіскальної служби України на період до проведення конкурсу на контрактних умовах на підставі наказу ректора Університету Державної фіскальної служби України № 342-к від 16 червня 2017 року, про що у його трудову книжку внесено запис за № 50 від 20 червня 2017 року. Наступний запис у трудовій книжці вчинено за №51 про те, що «запис за №50 є недійсним».

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у справі №453/1175/17 визнано недійсним запис № 51 у трудовій книжці ОСОБА_1 від 16 червня 2017 року, поновлено позивача з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу №342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року в сумі 254442,10 грн, стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 5 000 грн моральної шкоди.

Ухвалами Верховного Суду від 09 вересня 2019 року та від 27 листопада 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року відмовлено.

Постановами головного державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 жовтня 2019 року відкрито виконавчі провадження №60332581, 60332227, 60332410 з виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року.

Сплативши 11 грудня 2019 року середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року та моральну шкоду, Університет державної фіскальної служби України частково виконав постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Університету державної фіскальної служби України та третьої особи Пашка П.В. про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року у справі № 453/270/20 стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 116 790.80 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Верхового Суду від 31 травня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Університету державної фіскальної служби України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року відмовлено.

Наказом в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України №509-к від 02 вересня 2021 року поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19 червня 2017 року.

Пунктом 2 вищезазначеного наказу трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 вирішено вважати припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору у відповідності до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Вважаючи, що відповідач належним чином не виконав постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у справі №453/1175/17 щодо поновлення його на роботі, 13 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до Державного податкового університету, що є правонаступником Університету Державної фіскальної служби України, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2020 року по 01 вересня 2021 року.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2023 року у справі № 453/1432/21 стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 99946.35 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та 1000 грн моральної шкоди.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2023 року в частині суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду змінено, стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 158 918.91 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, в решті рішення суду залишено без змін.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 15 лютого 2024 року у справі № 453/1442/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ Університету державної фіскальної служби України № 509-к від 02 вересня 2021 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » в частині п. 2 вказаного наказу щодо «вважати трудові правовідносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору». Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 318027.16 грн. середнього заробітку за затримку виконання рішення суду за період з 02 вересня 2021 року до 14 лютого 2024 року та 1000 грн. моральної шкоди, проведено розподіл судових витрат.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2024 року у справі № 453/1442/21, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року, у задоволенні заяви Державного податкового університету про роз`яснення судового рішення у справі 453/1442/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного податкового університету про визнання незаконним та скасування наказу в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Наказом в.о. ректора Державного податкового університету від 01 жовтня 2024 року № 327-к «Про скасування наказу та звільнення» скасовано наказ Університету державної фіскальної служби України від 02 вересня 2021 року № 509-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » в частині п. 2 щодо «вважати трудові правовідносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 припиненими 31 серпня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору» на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року у справі № 453/1442/21.

Виконання рішення про поновлення на роботі не має носити формальний характер, шляхом оформлення формального наказу без створення умов для виконання позивачем своїх попередніх обов`язків, а й реальним, таким, що забезпечує доступ позивачу для роботи, виконання своїх попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.

Оскільки, після видання формального наказу про поновлення на роботі ОСОБА_1 , не відбулося фактичного допуску позивача до виконання його попередніх трудових обов`язків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, якою ОСОБА_1 з 19 червня 2017 року поновлено на посаді професора кафедри теорії держави та права Університету державної фіскальної служби України належним чином не виконано, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо виконання Державним податковим університетом постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються вищенаведеним.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що судовими рішеннями стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року в розмірі 116 790.80 грн., за період з 29 травня 2020 року по 01 вересня 2021 року в розмірі 158918.91 грн. та за період з 02 вересня 2021 року по 14 лютого 2024 року в розмірі 318027.16 грн.

Отже, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2025 року, є підставними.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому, постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року встановлено, що середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії держави та права Університету державної фіскальної служби України становив 417.11 грн.

Відповідно до ч.4ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене, беручи до уваги, що ОСОБА_1 роботодавцем встановлено шестиденний робочий тиждень, середній заробіток за час затримки виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2025 року становить 156 416.25 грн (417.11 грн х 375 днів = 156 416.25 грн).

Згідно з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, такий становить 155 540,95 грн.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року по 27 квітня 2025 року в розмірі 155 540,95 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15 лютого 2024 року до 27 квітня 2025 року у розмірі 155 540,95 грн.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 , крім вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 7000 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, стягнення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої визначається залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Враховуючи те, що порушення трудових прав ОСОБА_1 , що полягає у тривалому невиконанні рішення суду про поновлення на роботі, призвело до його моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Крім того, розмір стягнутої моральної шкоди позивачем не оскаржувався.

В той же час, заперечуючи щодо стягнення моральної шкоди, апелянт не навів доводів, які б свідчили про необґрунтованість розміру стягнутої моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Державного податкового університету залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк