Номер провадження: 22-ц/813/721/25
Справа № 509/2406/22
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі свого представника Мухамеджанова Олега Салаватовича, ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди у справі

за апеляційним скаргами ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_5

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що 13 травня 2015 року позивачка та відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3 , уклали посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., договір позики № б/н, згідно умов якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 136000 дол. США, які зобов`язався повернути в строк до 30 квітня 2016 року згідно вказаного у договорі графіку платежів.

В подальшому 10 вересня 2015 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору від 13 травня 2015 року, якою пункти 1, 2, 6, 8 договору позики викладено у новій редакції та зазначено, що ОСОБА_1 позичила, а ОСОБА_2 взяв у борг грошову суму у розмірі 4006800 грн, що в еквіваленті складає 185000 дол. США по курсу продажу долара США, встановленому станом на 10.09.2015 року (100 доларів США 2160 грн) без нарахування відсотків, та зобов`язується повернути її до 30 квітня 2016 року згідно з графіком вказаним у Додатковій угоді.

Відповідач ОСОБА_2 у визначений договором строк борг повернув частково в розмірі 64000 дол. США, заборгованість за договором позики на день подання позову складає 175500 доларів США. При цьому позивач вказує, що відповідно до умов п. 9 договору внаслідок неналежного виконання боржником зобов`язань він зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 12 % від суми вказаної у п. 1 цього договору за перший місяць прострочки та 3,5 % щомісячно за кожен наступний місяць, а в разі порушення строку повернення останнього платежу на один день та більше, сума цього платежу збільшується на 10 % і належить до сплати з врахуванням цього збільшення.

Позивач вважає, що оскільки відповідач графіку платежів не дотримувався, строк виконання зобов`язань сплив, фактично останній платіж це розмір неповерненої заборгованості у розмірі 175500 доларів США, тому сума останнього платежу збільшується на 10% та складає 193050 доларів США.

У зв`язку із чим вказує, що з відповідача ОСОБА_2 за договором позики від 13 травня 2015 року підлягає стягненню 283 572,45 доларів США, що складається із заборгованості у розмірі 175500 доларів США, штрафу у розмірі 74 335,40 доларів США, 10 % від суми останнього платежу 17550 доларів США та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання згідно зі ст. 625 ЦК України у розмірі 16187,05 доларів США.

Крім того зазначає, що 01 грудня 2021 року між нею (позивачкою) та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідачка отримала у борг грошові кошти в розмірі 300000 дол. США, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2021 року. Цього ж дня між нею (позивачкою) та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідачка отримала у борг грошові кошти в розмірі 262226 дол. США, які зобов`язалась повернути до 31 грудня 2021 року. Однак, у встановлений договорами строк відповідачка свої зобов`язання не виконала.

Заборгованість за договором позики на день подання позову складає 300000 доларів США.

Відповідно до умов п. 9 договору внаслідок неналежного виконання боржником зобов`язань вона зобов`язана сплатити штраф у розмірі 12 % від суми, вказаної у п. 1 цього договору за перший місяць прострочки та 3,5 % щомісячно за кожен наступний місяць.

У зв`язку із чим вказує, що з відповідачки ОСОБА_3 підлягає стягненню:

за договором позики від 01 грудня 2021 року 392578,36 доларів США, що складається із заборгованості у розмірі 300000 доларів США, штрафу у розмірі 88140 доларів США, 3 % за прострочення грошового зобов`язання згідно зі ст. 625 ЦК України у розмірі 4438,36 доларів США;

за договором позики від 01 грудня 2021 року 337902,99 доларів США, що складається із заборгованості у розмірі 262226,00 доларів США, штрафу у розмірі 71797,48 доларів США, 3 % за прострочення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3879,51 доларів США (т. 1, а.с. 1-17).

В процесі розгляду справи позивачка уточнила розмір позовних вимог, подавши до суду заяву щодо перерахунку сум, що підлягають стягненню (т. 1, а.с. 163-164), в якій вказала, що за договором позики від 13 травня 2015 року до стягнення підлягає грошова сума у розмірі 189 869,54 доларів США, що складається з заборгованості у розмірі 175 500,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 14369,54 доларів США; за договором позики від 01 грудня 2021 року на суму 300 000 доларів США до стягнення підлягає грошова сума у розмірі 301 331,51 доларів США, яка складається з заборгованості у розмірі 300000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 1331,51 доларів США; за договором позики від 01 грудня 2021 року на суму 262 226,00 доларів США до стягнення підлягає грошова сума у розмірі 2630389,85 доларів США, що складається з заборгованості у розмірі 262 226,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 1163,85 доларів США, а тому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову суму у гривні, що еквівалентно 754 590,9 доларів США згідно з курсом продажу долара США, встановленому на Міжбанківському валютному ринку станом на день прийняття рішення суду.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Мастістий І.А. позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, вказавши, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки шлюб між сторонами було розірвано у 2005 році, тому посилання у позовній заяві на норми ст. 61, 65 Сімейного кодексу України щодо укладення правочинів одним із подружжя та наслідки таких правочинів для другого з подружжя не можуть бути застосовані у даній справі, а посилання позивача на проживання відповідачів однією сім`єю без укладення шлюбу не відповідає дійсності та не може бути прийнято до уваги за відсутності рішення суду, яке набрало законної сили, яким би був встановлений відповідний факт. ОСОБА_2 не має жодних обов`язків перед ОСОБА_1 за договором позики від 01.12.2021 року, укладеним позивачем з ОСОБА_3 , а тому не може бути солідарним боржником. Позов в частині стягнення з нього суми боргу за договором позики від 13 травня 2015 року у розмірі 175000 доларів США не визнає, вказавши, що ним було повернуто позивачу 64000 доларів США, а тому залишок заборгованості за договором складає 121 000 доларів США, проте ОСОБА_1 має право вимоги в розмірі 72000 доларів США, до яких просив застосувати строк позовної давності, перебіг якого розпочато після здійснення ОСОБА_2 останнього платежу 20 серпня 2017 року та який відповідно сплив 20 серпня 2020 року, а з позовом до суду позивачка звернулась 05 липня 2022 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також вказує, що повернення ОСОБА_2 03 вересня 2021 року грошових коштів у розмірі 60000 доларів США не свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки такий сплив 20 серпня 2020 року (т. 1, а.с. 101-106).

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 вказала, що в матеріалах справи наявні докази у підтвердження продовження фактичних шлюбних відносин відповідачів, а написані ним розписки свідчать про те, що отримані кошти будуть використані на сімейні потреби. Щодо строку позовної давності послалась на п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання коронавірусної хвороби, строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину, а отже оскільки карантин продовжено до 01 жовтня 2021 року повернення відповідачем грошових коштів 03 вересня 2021 року відбулось у межах строку позовної давності і свідчить про переривання такого строку (т. 1, а.с. 110-126).

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_3 адвокат Приймачук С.І. просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині стягнення боргу за договором позики від 01 грудня 2021 року у розмірі 300000 доларів США та 3 % річних у розмірі 4438,36 доларів США, зменшити розмір неустойки за договором позики від 01 грудня 2021 року на 95% з 88140 до 4407 доларів США. В частині позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 337902,99 доларів США відмовити, вказавши, що ОСОБА_3 не брала у ОСОБА_1 позику у розмірі 262 226 доларів США та не укладала відповідний договір (т. 1, а.с. 70-78).

У відповіді на відзив відповідачки ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 вказала, що підстав для зменшення розміру неустойки, який було погоджено сторонами, немає, укладення двох договорів в один день не суперечить чинному законодавству, а відображає волевиявлення сторін укласти саме такі договори (т. 1, а.с. 84-86).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики б/н від 13 травня 2015 року та додаткової угоди № 1 від 10 вересня 2015 року в розмірі 135097,27 доларів США, судовий збір в розмірі 6202,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики б/н від 01 грудня 2021 року в розмірі 692027.87 доларів США, судовий збір в розмірі 6202,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено (т. 1, а.с. 201-204).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, та просить позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити частково, а саме:в частині стягнення боргу за договором позики від 01 грудня 2021року у розмірі 300 000 доларів США. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 551 ЦК України та зменшення неустойки суперечить положенням наведеної норми права та не відповідає висновкам Верховного Суду щодо її застосування, викладеним зокрема, у постановах від 15.02.2018 у справі № 467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі № 752/15421/17.

Вказує, що ОСОБА_3 не отримувала 01 грудня 2021 року від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 262 226 доларів США та, відповідно, не укладала з позивачем у цей же день договір позики на цю суму, підпис від імені ОСОБА_3 на копії договору позики на суму 262 226 доларів США не є підписом ОСОБА_3 . Вказує, що суд першої інстанції, не витребувавши від позивачки оригінал договору позики від 01.12.2021 р. на суму 262 226 доларів США, унеможливив застосування ч. 6 ст. 95 ЦПК України щодо не врахування даного договору як доказу, у випадку його ненадання позивачем до суду, а у випадку надання «якогось» оригіналу договору позбавив відповідача можливості заявити клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи з метою доведення факту неналежності підпису на даному договорі ОСОБА_3 . Посилання суду на те, що відповідачем не надано до суду вільних та експериментальних зразків підпису, вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки надання зразків є необхідним при призначені судом почеркознавчої експертизи, проте за відсутності оригіналу самого договору, проведення експертизи є неможливим і суд не може цього не знати або не розуміти, а тому обґрунтовувати голослівність заперечень ОСОБА_3 факту не підписання договору та неналежності їй підпису, ненаданням нею зразків підпису до моменту призначення судом почеркознавчої експертизи є протиправним. В оскаржуваному рішенні судом не зазначено про те, що відповідач ставив під сумнів відповідність копії договору, наданого до суду оригіналу, та й взагалі наявність оригіналу договору, а також не зазначив про наявність клопотання відповідача про витребування оригіналу договору для огляду та результат розгляду такого клопотання. Розрахунок суми боргу у судовому рішенні наводиться станом на 20.10.2023, наданий позивачем, якого відповідач не отримував та який відрізняється від розрахунку наведеного у позовній заяві, а тому відповідач був позбавлений можливості ознайомитись з ним та надати свої міркування з цього приводу. Наголошує, що суд першої інстанції не мав права приймати даний договір позики як доказ, а тому задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цим договором є протиправним.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права вбачає в невирішенні судом на стадії підготовчого судового засідання всіх заяв та клопотань сторін, судом не розглянуто та не прийнято рішення за наслідками розгляду клопотання адвоката Приймачука С.І. про залишення позовної заяви без руху та роз`єднання позовних вимог; прийнявши в один день рішення про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду та одразу ж прийнявши рішення по суті справи, суд порушив приписи процесуального кодексу та позбавив відповідача відповідних процесуальних прав, чим фактично обмежив відповідача у доступі до правосуддя.

ОСОБА_3 та її представник адвокат Приймачук С.І. не були присутні у судовому засіданні 26 жовтня 2023року, адвокат направив до суду заяву про відкладення підготовчого судового засідання з огляду на погане самопочуття та наявністю ознак респіраторного захворювання, проте в ухвалі суду не зазначено про дане клопотання та процесуальне рішення за наслідками розгляду цього клопотання, а навпаки наведено недостовірну інформацію про участь адвоката Приймачука С.І. у даному судовому засіданні та відповідача ОСОБА_3 .

Також вказує на те, що період з 01.01.2022 по 23.02.2022 припадає на період дії карантину і відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень відповідач звільняється від обов`язку сплати неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання зобов`язання; період з 24.02.2022 по 29.06.2022 припадає на період дії воєнного стану і відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень, відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_1 її доводи не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, також вказала, що клопотань про витребування доказів та призначення судової експертизи відповідачка не подавала.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника Мастістого Іллі Андрійовича вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, та просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики б/н від 13.05.2015, додаткової угоди № 1 від 10.09.2015, штрафу та 3% річних у повному обсязі.

Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що суд першої інстанції, встановивши відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про солідарне стягнення боргу, що свідчить в даному випадку про встановлення судом порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, не виконав імперативний припис п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України щодо повернення позовної заяви, не роз`єднав позовні вимоги до відповідачів, як того вимагає чинне цивільно-процесуальне законодавство, а розглянув вказану справу та ухвалив одне судове рішення за двома різними, не однорідними позовними вимогами. Також вважає, що прийнявши в один день 26.10.2023 ухвалу про закінчення підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду та рішення по даній справі, суд першої інстанції грубо порушив процесуальні права відповідача та процесуальні норми, якими регулюється розгляд справи за правилами загального позовного провадження, чим фактично обмежив відповідача у доступі до правосуддя. ОСОБА_2 та його представник адвокат Мастістий І.А. не були присутні у судовому засіданні 26.10.2023, що унеможливило виконання судом в повному обсязі завдання підготовчого судового засідання, суд не міг з`ясувати думку учасників справи щодо можливості/неможливості завершення підготовчого судового засідання, наявність невирішених заяв та клопотань, дати розгляду справи по суті позовних вимог тощо.

Судом не розглянуто та не прийнято рішення за наслідками розгляду клопотання адвоката Приймачука С.І. про залишення позовної заяви без руху та роз`єднання позовних вимог. Вказана заява взагалі залишилась поза увагою суду.

Щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права вказав, що додаткова угода до договору позики від 13.05.2015, який було посвідчено нотаріально, в порушення ч. 1 ст. 654 ЦК України не посвідчена нотаріально, що свідчить про недотримання сторонами належної форми додаткової угоди, і як наслідок не досягнення згоди про зміну зобов`язання, а отже така додаткова угода є неукладеною, а умови договору позики від 13.05.2015 є такими, що не зазнали змін, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правового обґрунтування.

Крім того вказує, що судом першої інстанції невірно застосовано норми щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, оскільки строк позовної давності щодо першого платежу, який почався 01.06.2015, та другого платежу, який почався 01.07.2015, перервався 20.08.2017 у зв`язку із сплатою ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 4 000 доларів США. Строк позовної давності щодо інших чергових платежів не переривався, та відповідно щодо останнього платежу сплив 01.05.2019, проте ОСОБА_1 звернулася до суду лише 05.07.2022, що свідчить про сплив строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, станом на час звернення позивача до суду, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Вважає, що повернення ОСОБА_2 03 вересня 2021 року грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, тобто вчинення ним дій, що свідчать про визнання боргу, не свідчить про переривання строку позовної давності, оскільки такий на той час уже сплив.

Також зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно прийнято до уваги посилання позивача щодо продовження строку, визначеного ст. 257 ЦК України у зв`язку із дією карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусу, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності, зокрема щодо останнього платежу, який сплив 01.05.2019, тобто до запровадження на території України карантину, а тому в даному випадку посилання позивача та висновку суду першої інстанції на дотримання строків позовної давності є безпідставними. Також вважає, що незастосування строків позовної давності щодо позовних вимог про нарахування штрафів та 3% річних на суму боргу в межах строку дії на території України карантину та воєнного стану є незаконним та безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 її доводи не визнала, вказавши, що заява про застосування строків позовної давності фактично не подавалась, оскільки така вимога містилась у відзиві на позовну заяву, який подано з пропуском строків для його подання, а тому судом першої інстанції правомірно не взято його до уваги; зазначила, що про досягнення між сторонами домовленості щодо зміни зобов`язань за договором позики від 13 травня 2015 року свідчить отримання відповідачем коштів у повному обсязі; судом було враховано часткове повернення коштів позивачем в сумі 64000 доларів США та зменшено суму заборгованості до 121500 доларів США, а також враховано положення п. 15, 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо стягнення 3 % річних до 24.02.2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Справа неодноразово призначалася до судового розгляду. В судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року о 16.45, сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, надавши суду спільну заяву, підписану представником відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 , представником позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , про відкладення судового засідання з метою врегулювання спору мирним шляхом (а.с. 244 т. 2).

В судове засідання, призначене на 18 листопада 2025 року о 13.50 год сторони, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується, зокрема довідковим листом про час та місце слухання справи 18 листопада 2025 року, в якому розписалися адвокат Грошева К.О. (представник позивача ОСОБА_1 ), адвокат Приймачук С.І. (представник відповідача ОСОБА_3 ), адвокат Мухамеджанов О.С. (представник відповідача ОСОБА_2 ), адвокат Компанієць М.М. (представник позивача ОСОБА_1 ) (т. 2, а.с. 246), позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки їх представники отримали судові повістки на 18.11.2025 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» (т. 2, а.с. 248-249), не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від сторін надійшла підписана особисто позивачкою ОСОБА_1 , відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мирова угода від 17 листопада 2025 року наступного змісту:

«Ми, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (Позивачка),

ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (Відповідачка), та

ОСОБА_2 (Відповідач), що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що є сторонами у справі № 509/2406/22, яка знаходиться у провадженні Одеського апеляційного суду, головуючий суддя Назарова Марина Вікторівна за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.10.2023 року у справі № 509/2406/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, керуючись ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України, домовились про укладення по справі мирової угоди на таких умовах:

1.ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 у розмірі 600 000,00 (шістсот тисяч) доларів США.

2.ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 600 000,00 (шістсот тисяч) доларів США протягом одного місяця з дати затвердження судом цієї Мирової угоди.

3.Повернення грошових коштів ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 повинно бути здійснено у приміщенні приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Писаренка Євгена Сергійовича за адресою: 65045, м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 41 та буде підтверджено нотаріальною розпискою ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 після отримання останньою грошових коштів.

4.Від решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позивачка відмовляється.

5.ОСОБА_1 заявляє, що після виконання ОСОБА_3 обов`язку, передбаченого п. 2 даної Мирової угоди, не матиме жодних майнових претензій до ОСОБА_3 з приводу заборгованості за договорами позики від 01.12.2021 на суми 300 000 (триста тисяч) доларів США та 262 226 (двісті шістдесят дві тисячі двісті двадцять шість) доларів США.

6.ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , які випливають з договору позики, посвідченого 13.05.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. в повному обсязі.

7.Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій покладаються на кожну із сторін, яка їх понесла.

8.Заходи забезпечення позову, вжиті Ухвалою Одеського апеляційного суду

від 17.04.2025 року у справі № 509/2406/22 у вигляді накладення арешту на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) продовжують свою дію до виконання у повному обсязі ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) умов цієї Мирової угоди.

9.Сторони заявляють, що ні в процесі укладення цієї Мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави.

10.ОСОБА_3 підтверджує, що обізнана з тим, що Ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та у випадку порушення нею строків сплати заборгованості, передбаченої п. 2 даної Мирової угоди, ухвала суду може бути пред`явлена ОСОБА_1 до примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Дослідивши матеріали, справи колегія суддів дійшла наступного висновку.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини сьомої статті 49 ЦПК України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Згідно зі статтею 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Умови мирової угоди сторін у цій справі викладені у поданій до Одеського апеляційного суду спільній заяві про затвердження мирової угоди від 17 листопада 2025 року.

З поданої до суду мирової угоди встановлено, що вона укладена з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, стосується прав та обов`язків сторін, умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують права інших осіб, є виконуваними.

У тексті мирової угоди сторони вказали, що вони обізнані з наслідками укладення мирової угоди.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

З огляду на те, що мирова угода сторін щодо вирішення майнового спору відповідає вимогам статей 206 і 207 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення спільної заяви сторін про затвердження мирової угоди від 17 листопада 2025 року, а також визнання нечинним рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року у справі № 509/2406/22 та закриття провадження у справі.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву позивачки про відмову від її позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 у повному обсязі, а до відповідачки ОСОБА_3 у сумі, що перевищує 600000 доларів США боргу, у зв`язку із відмовою від позову в наведених частинах.

Вказане право позивача передбачене пунктом 4 частини 1 статті 255 ЦПК України, і така відмова позивачки від позову в наведеній частині також не порушує законних прав та охоронюваних законом інтересів будь-яких інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, що апеляційний суд роз`яснює сторонам.

Керуючись ст. 206, 207, 255, 381 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі свого представника Мухамеджанова Олега Салаватовича, ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди задовольнити.

Затвердити у справі № 509/2406/22 за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року у справі № 509/2406/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, мирову угоду на таких умовах:

1.ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 у розмірі 600 000,00 (шістсот тисяч) доларів США.

2.ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 зобов`язується сплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 600 000,00 (шістсот тисяч) доларів США протягом одного місяця з дати затвердження судом цієї Мирової угоди.

3.Повернення грошових коштів ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 повинно бути здійснено у приміщенні приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Писаренка Євгена Сергійовича за адресою: 65045, м. Одеса, вул. Троїцька, буд. 41 та буде підтверджено нотаріальною розпискою ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 після отримання останньою грошових коштів.

4.Від решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позивачка відмовляється.

5.ОСОБА_1 заявляє, що після виконання ОСОБА_3 обов`язку, передбаченого п. 2 даної Мирової угоди, не матиме жодних майнових претензій до ОСОБА_3 з приводу заборгованості за договорами позики від 01.12.2021 на суми 300 000 (триста тисяч) доларів США та 262 226 (двісті шістдесят дві тисячі двісті двадцять шість) доларів США.

6.ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , які випливають з договору позики, посвідченого 13.05.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. в повному обсязі.

7.Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій покладаються на кожну із сторін, яка їх понесла.

8.Заходи забезпечення позову, вжиті Ухвалою Одеського апеляційного суду

від 17.04.2025 року у справі № 509/2406/22 у вигляді накладення арешту на усе рухоме і нерухоме майно та грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) продовжують свою дію до виконання у повному обсязі ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) умов цієї Мирової угоди.

9. ОСОБА_3 підтверджує, що обізнана з тим, що Ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та у випадку порушення нею строків сплати заборгованості, передбаченої п. 2 даної Мирової угоди, ухвала суду може бути пред`явлена ОСОБА_1 до примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Визнати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2023 року нечинним.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від її позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі та до ОСОБА_3 у сумі, що перевищує 600000 доларів США боргу.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики закрити.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову та про затвердження мирової угоди не позбавляє відповідачів у цій справі на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Дата складення повного тексту ухвали 18 листопада 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький