УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року

м. Київ

справа №753/14298/25

провадження № 61-14205ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лебедєв Володимир Володимирович, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойлової Яни Анатоліївни, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойловської Я. А. щодо складання

довідки - розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 753/11613/18 та зобов`язати останню здійснити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з урахуванням квитанцій, в яких не вказано призначення платежу «аліменти», поданих боржником ОСОБА_1 щодо перерахування стягувачу ОСОБА_2 коштів на дітей ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 у період 2020 - 2025 роках.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що переказ коштів ОСОБА_1 не свідчать про виконання ним обов`язку щодо виконання судового рішення в частині сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак квитанції без призначення платежу «аліменти» не могли бути враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості боржника по сплаті аліментів.

12 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лебедєв В. В. через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва

від 30 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 серпня 2023 року у справі № 206/3658/22, від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21.

У пункті 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що відповідно до складеного державним виконавцем Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойловою Я. А. розрахунку заборгованості від 02 червня 2025 року за аліментами боржника (платника аліментів) ОСОБА_1 щодо виконання рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 11 листопада 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на дітей ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 в розмірі 6 000 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з

20 червня 2018 року, та до досягнення дітьми повноліття.

Тобто, під час виконання вказаного виконавчого листа державним виконавцем встановлено, що у боржника ОСОБА_1 станом

на 01 червня 2025 року утворилась заборгованість зі сплати аліментів в сумі 239 055, 44 грн, яка розрахована після направлених боржником квитанцій до відділу державної виконавчої служби, включно, враховуючи квитанції, в яких чітко прописано призначення платежу: «аліменти». Довідка є неостаточною та може змінюватися за нововиявлених обставин.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі статтею 71 Закону «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не

менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій

(або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правам з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

При цьому, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено у частинах першій - третій статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи доводи скарги, посилався на безпідставне неврахування виконавцем при обрахунку заборгованості за аліментами квитанцій про перерахунок коштів на утримання дитини без призначення платежу «аліменти», адже будь-яких домовленостей щодо здійснення інших добровільних виплат між ним та стягувачем ніколи не існувало та існувати не могло з огляду на характер відносин між ними. Аналогічні доводи містить й касаційна скарга заявника на оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Суди надали обґрунтовану оцінку вказаним доводам щодо неврахування квитанцій, відповідно до яких були перераховані кошти на рахунок стягувача, без призначення платежу «аліменти».

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що переказ цих коштів не свідчить про виконання ним обов`язку щодо виконання судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі квитанції не могли бути враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості боржника по сплаті аліментів.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_1 як попередньо, так і в подальшому частково проводилась сплата аліментів із чітко визначеним призначенням платежу «аліменти», правильним є висновок судів про те, що заявник був обізнаний про порядок проведення сплати аліментів, а отже частина проведених ним сплат на рахунок отримувача аліментів без визначеного призначення платежу не може вважатися аліментами, а є добровільною фінансовою допомогою дітям, а не виконанням батьківських обов`язків по сплаті аліментів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2025 року в справі № 390/2379/24.

Натомість, сама по собі незгода боржника із розміром заборгованості зі сплати аліментів, не свідчить про неправильність визначення її розміру державним виконавцем.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 серпня 2023 року у справі № 206/3658/22, від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21, висновки у цих справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 29 січня

2025 року у справі № 619/3051/17 (провадження № 61-15109св24).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заявниката змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лебедєв Володимир Володимирович, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойлової Яни Анатоліївни, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська