Провадження № 2/756/1018/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року Оболонський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Тихої О.О., за участі секретаря судового засідання Косянчук Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.10.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферти) № 10.10.2023-100001707, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 8 000,00 грн.

ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало, разом з тим, відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за Кредитним договором (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 у сумі 15 056,00 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 000,00 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 7 056,00 грн.

З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 в розмірі 15 056,00 грн., а також судові витрати.

Ухвалою суду від 22.10.2024 відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

26.12.2024 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30.12.2024 клопотання відповідача ОСОБА_1 задоволено частково, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.02.2025 представником відповідача подано до суду письмові пояснення, в яких остання зазначила, що відповідач категорично заперечує факт укладення між ним та ТОВ «Споживчий центр» Кредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 та отримання ним кредитних коштів за вказаним договором.

Так, на підтвердження перерахування відповідачу грошових коштів, позивачем надано квитанцію, з якої вбачається, що 10.10.2023 на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану в АТ «Ощадбанк», було перераховано грошові кошти згідно умовКредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 в розмірі 8000,00 грн. Разом тим, відповідач не має жодної банківської картки, відкритої в АТ «Ощадбанк». Таким чином, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів за Кредитним договором (офертою) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023.

Зазначила, що заявка на отримання грошових коштів, як і Кредитний договір (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023, була підписана за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого на номер телефону НОМЕР_2 , разом з тим, станом на день укладення вказаного договору відповідач не мав доступу до вказаного номеру телефону, а тому не мав можливості підписати договір .

Пояснила, що 10.10.2023 близько 13 год. 00 хв. на особистий номер відповідача - НОМЕР_2 з номеру телефону НОМЕР_3 надійшов телефонний дзвінок та раніше невідома відповідачу особа, представившись співробітником ПрАТ «Київстар», попросила його назвати код, який було попередньо надіслано на номер телефону останнього у вигляді СМС-повідомлення. Після чого мобільний пристрій ОСОБА_1 був заблокований та він втратив доступ до усіх встановлених застосунків. Того ж дня відповідач звернувся до ПрАТ «Київстар» з метою з`ясування підстав надсилання йому вищевказаного СМС-повідомлення та блокування доступу до його мобільного номеру телефону, на що отримав інформацію, що вказане повідомлення представниками ПрАТ «Київстар» на номер відповідача не направлялося. З метою недопущення неправомірного використання банківської картки та персональних даних, відповідач звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк», де його повідомили, що з його банківських карток № НОМЕР_8 та № НОМЕР_9 відбулося списання грошових коштів, при цьому, згідно наданої виписки, зняття грошових коштів, а також їх безготівкове списання відбувалось у м. Дніпро, у той час як відповідач знаходився у м. Києві.

11.10.2023 відповідач звернувся до Оболонського управління поліції ГУНП у м. Києві з заявою про кримінальне правопорушення щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським способом, з використанням електронно-обчислювальної техніки, його грошовими коштами. За вказаним фактом відомості внесені до ЄРДР за № 0003509 за попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого від 11.10.2023 ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0003509.

14.04.2025 на адресу суду надійшла заява представника ТОВ «Споживчий центр», в якій останній зазначив, що Кредитний договір (оферта) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора - А239, відправленого на номер телефону НОМЕР_2 . При цьому, ідентифікація клієнта була проведена через систему BankID банком-ідентифікатором, в той час, як позивач є абонентом-надавачем послуг, тобто абонент системи BankID Національного банку, який отримує дані користувача від абонента-ідентифікатора. Грошові кошти були перераховані ТОВ «Споживчий центр» на картковий рахунок № НОМЕР_4 за допомогою системи LiqPay, зазначений в особистому кабінеті ОСОБА_1 , водночас, у позивача не має можливості надати повні реквізити банківської картки.

20.08.2025 на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких остання зазначила, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у вказаній справі, оскільки банківська картка № НОМЕР_5 , на яку були перераховані грошові кошти, відповідно до Кредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 належить іншій особі, а мобільний номер телефону НОМЕР_2 , на який було направлено одноразовий ідентифікатор позивачем, в день укладення кредитного договору також був зареєстрований за іншою особою.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, зазначила, що підтримує позицію відповідача, викладену в письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи, заперечувала проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 10.10.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферта) № 10.10.2023-100001707, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальникові кредит у сумі 8 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на банківську картку № НОМЕР_4, строком на 42 дні, з датою повернення 22.11.2023; процентна ставка - 2,1% за один день користування кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Споживчий центр», відповідач має заборгованість на загальну суму 15 056,00 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 000,00 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 7 056,00 грн.

Відповідач категорично заперечує факт укладання ним вищевказаного кредитного договору та отримання кредитних коштів, посилаючись на те, що він став жертвою шахрайства.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положенням статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Також, приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно статті 642 ЦК України - відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Судом встановлено, що Кредитний договір (оферта) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023 укладений в електронній формі шляхом накладення електронного підпису позичальника одноразовим ідентифікатором А239, який попередньо був направлений на номер мобільного телефону НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою № 0201/25-2 від 02.01.2025, наданою ТОВ «СТАРТ-МОБАЙЛ» смс-повідомлення з текстом: «Код підтвердження: А239» на номер абонента НОМЕР_2 було доставлено 10.10.2023 о 16:48:08.

Листом ПрАТ «Київстар» № 8202/з/кт від 28.05.2025 повідомлено, що телефонний номер НОМЕР_2 активовано 20.06.2002. Електронні комунікаційні послуги по вказаному телефонному номеру до 13:22 год. 10.10.2023 надавались на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар» знеособлено (анонімно), без укладання письмового договору або реєстрації, відповідно до «Порядку ідентифікації кінцевих користувачів послуг», затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку № 235 від 07.12.2022 та за жодною особою номер зареєстрований не був.

10.10.2023 о 14:02 год. в дилерському магазині з назвою «Київстар» за адресою: м. Дніпро, вул. Пастера, 6-а було здійснено заміну SIM-карти з телефонним номером НОМЕР_2 на іншу SIM-карту з таким самим номером телефону. Заміна відбулася в рамках переходу номера НОМЕР_2 з передплаченої форми обслуговування на контрактну (за письмовим договором, укладеним з ПрАТ «Київстар». Реєстрацію номеру НОМЕР_2 було здійснено на ім`я ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_6 .

Таким чином, одноразовий ідентифікатор А239, який в подальшому був використаний для підписання Кредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023, укладеного з ТОВ «Споживчий центр», був направлений на номер мобільного телефону НОМЕР_2 вже після його реєстрації за ОСОБА_2 .

Крім того, з наданої роздруківки скріншоту застосунку «TELEGRAMM» із телефону ОСОБА_1 вбачається, що в застосунку «Telegram» 10.10.2023 о 14 год. 23 хв. з`явилось повідомлення про те, що виявлений вхід в акаунт ОСОБА_1 з нового пристрою - Telegram iOS, 10.1.2 (27198), iPhone SE(2nd gen), iOS,16.7 Місце входу : Україна (ІР = НОМЕР_10).

З квитанції № від 10.10.2023 вбачається, що на банківську картку № НОМЕР_4 перераховано грошові кошти у сумі 8 000,00 грн., згідно з Кредитним договором (офертою) № 10.10.2023-100001707.

У листі АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-250228/82661-БТ від 10.03.2025 зазначено, що 10.10.2023 о 16:49 год. було здійснено перерахування грошових коштів через систему Liqpay на банківську картку № НОМЕР_5 у сумі 8 000,00 грн., відповідно до Кредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023. При цьому, листом АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-250217/49958-БТ від 26.02.2025 повідомлено, що повний номер банківської картки, на яку було здійснено перерахування грошових коштів, - № НОМЕР_5 , а також, що емітентом вказаної картки є АТ «Ощадбанк».

З листа АТ «Ощадбанк» № 46/12-11/58836-2025-16г від 21.05.2025, а також доданих до нього документів вбачається, що банківська картка № НОМЕР_5 відкрита на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки № 171 від 10.03.2025 станом на 10.03.2025 у ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 , відсутні рахунки та платіжні картки у філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».

10.10.2023 відповідач звернувся до Оболонського управління поліції ГУНП у м. Києві з заявою про кримінальне правопорушення щодо заволодіння невстановленими особами шахрайським способом, з використанням електронно-обчислювальної техніки, його грошовими коштами. За вказаним фактом 11.10.2023 відомості були внесені до ЄРДР за № 0003509 за попередньою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві Дубовик К.В. від 11.10.2023 ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0003509 від 11.10.2023.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.».

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16 ц вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.».

Крім цього, у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, а також від 27 листопада 2024 року у справі № 190/2037/23 зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Разом з тим, як було встановлено судом, під час судового розгляду, ідентифікація ОСОБА_1 проводилась не безпосередньо ТОВ «Споживчий центр», яке є лише абонентом-надавачем послуг та отримує дані щодо ідентифікації клієнта від абонента-ідентифікатора, а іншою банківською установою, який є абонентом системи BankID Національного банку та безпосередньо виконує функції ідентифікації, автентифікації та верифікації клієнтів. При цьому, одноразовий ідентифікатор, який в подальшому був використаний для підписання Кредитного договору (оферти) № 10.10.2023-100001707 від 10.10.2023, укладеного з ТОВ «Споживчий центр», був направлений на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , який був зареєстрований не за відповідачем, а за іншою особою, як і банківська картка, на яку були перераховані грошові кошти за вказаним договором.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема те, що саме відповідачем було укладено кредитний договір, за яким утворилась заборгованість, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, у зв`язку з чим у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А;

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя О.О. Тиха