ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 642/5180/13-ц

провадження № 61-13949св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

позивач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року у складі судді Самсонової О. А., додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року у складі судді Самсонової О. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Лобова О. А., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

АТ «Ощадбанк») про видачу вкладу, захист прав споживача.

Позов, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, мотивований тим, що 05 лютого 2009 року між ОСОБА_1 і ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», укладено договір № 51102 на вклад «Депозитний ощадного банку», за умовами якого позивач внесла

на депозитний рахунок № НОМЕР_1 кошти в сумі 199 254,00 дол. США строком на 3 місяці 3 дні. Днем повернення депозиту визначено 08 травня 2009 року.

У договорі також передбачено можливість зняття всієї суми депозиту або його частини до закінчення строку дії договору.

23 березня 2009 року та 08 квітня 2009 року позивач зверталась до Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» з письмовими заявами про зняття всієї суми депозиту до закінчення строку дії депозитного договору № 51102.

Листом від 30 квітня 2009 року № 19-08/1370 ВАТ «Ощадбанк» повідомило про неможливість повернення коштів, які були внесені ОСОБА_1 відповідно до договору, у зв`язку з тим, що в ході перевірки банк виявив відсутність документів, які були нею надані на підтвердження вимог.

15 лютого 2013 року позивач знову звернулась до ВАТ «Ощадбанк» з вимогою про видачу вкладу.

Листом від 22 лютого 2013 року їй повідомлено про неможливість розгляду її заяви на підставі статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Вважаючи дії банку з відмови видати їй вклад незаконними, ОСОБА_1 ,

з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути

з АТ «Ощадбанк» на свою користь: 199 254,00 дол. США депозитного вкладу згідно з договором № 51102 на вклад «Депозитний Ощадного банку» від

05 лютого 2009 року (що еквівалентно 7 228 935,12 грн за курсом Національного банку України долара США до української гривні 36,28 грн),

5 158,76 дол. США (що еквівалентно 187159,81 грн) - відсотки за депозитним вкладом; 88 827,10 дол. США (що еквівалентно 3 222 647,19 грн) - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 08 травня 2009 року до 01 листопада 2023 року, а всього стягнути 293 239,86 дол. США (що еквівалентно 10 638 742,10 грн).

У серпні 2013 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що договору, на який ОСОБА_1 посилається як на підставу свого позову, у філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», немає. Заяви на переказ готівки у розмірі

236 150,00 дол. США в банку також немає.

На думку банку, видача ОСОБА_1 квитанції від 09 червня 2008 року № 2 представником банку ОСОБА_2 на суму 236 150,00 дол. США

є зловмисною домовленістю між ОСОБА_1 і представником банку

з метою незаконного заволодіння грошовими коштами банку.

Відсутність депозитного договору на суму 236 150,00 дол. США та відсутність банківської операції із зарахування коштів у сумі 236 150,00 дол. США підтверджується електронною випискою усіх банківських операцій ТВБВ

№ 10020/0326 філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», які відображені як у первинних документах банку, так і в балансі фінансової установи. Відповідно до цієї виписки у час, зазначений у квитанції за

09 червня 2008 року, будь-яка операція не здійснювалась.

До банку ОСОБА_1 надала квитанції від 08 липня

2008 року № 2 на суму 209 665,00 дол. США, від 18 липня 2008 року № 1 на суму 200 665,00 дол. США, від 08 серпня 2008 року № 1 на суму

196 843,00 дол. США, від 13 серпня 2008 року № 2 на суму

191 841,00 дол. США.

Договорів, на підставі яких можливо було б оформлювати вказані квитанції, немає, фінансові операції за договорами або цими квитанціями у вказаних сумах не проводилися.

Коштів у розмірі 199 254,00 дол. США ОСОБА_1 в установу банку

09 червня 2008 року не вносила.

У зв`язку із цим АТ «Ощадбанк» просило визнати депозитний договір від

05 лютого 2009 року № 51102, укладений між представником АТ «Ощадбанк» Писаренко Л. Ф. і ОСОБА_1 , недійсним з дня його підписання.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з АТ «Ощадбанки» на користь ОСОБА_1 199 254,00 дол. США депозитного вкладу згідно з договором від 05 лютого 2009 року № 51102 на вклад «Депозитний Ощадного банку», 5 158,76 дол. США відсотків за депозитним вкладом та 88 827,10 дол. США - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 293 239,86 дол. США.

У задоволенні зустрічного позову АТ «Ощадбанк відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог АТ «Ощадбанк», суд першої інстанції виходив із того, що зміст договору банківського вкладу від 05 лютого 2009 року

№ 51102, квитанція про прийняття готівки від 05 лютого 2009 року мають усі необхідні реквізити і підтверджують те, що між банком і вкладником виникли договірні відносини. Оскільки зміст договору від 05 лютого 2009 року № 51102 на ім`я фізичної особи не суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особи, які вчинили правочин, в тому числі офіційний представник банку ОСОБА_2 , мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним

і відповідало їх внутрішній волі, а сам правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, підстав для визнання зазначеного договору недійсним немає. Суму вкладу банк ОСОБА_1 не повернув, проценти не сплатив. Оскільки банк не повернув позивачу вклад, період прострочення виконання зобов`язання розпочався з 09 травня

2009 року, тобто дня, наступного за тим днем, у якому згідно з договором позивачу мав бути повернений вклад та сплачені проценти.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня

2024 року з АТ «Ощадбанк» на користь держави стягнено судовий збір

у розмірі 15 140,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд виходив із того, що під час ухвалення основного рішення питання про розподіл судових витрат не вирішене.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня

2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявними у справі належними і допустимими доказами підтверджується факт укладення

05 лютого 2009 року між ОСОБА_1 і АТ «Ощадбанк» депозитного договору, за умовами якого банк зобов`язаний повернути вкладнику на його вимогу суму депозиту разом з відсотками. При цьому факт шахрайства з боку уповноваженої банком на підписання договору особи не має юридичного значення і не звільняє банк від обов`язку належного виконання умов договору, укладеного між ним і позивачем, зважаючи на ту обставину, що саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи,

а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Тому недотримання уповноваженими працівниками банку норм законодавства

у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства

й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Апеляційний суд також вказав, що розрахунок позивача відповідач не спростував, а тому законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення на її користь 3 % річних за весь час невиконання грошового зобов`язання, зважаючи, зокрема, на те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу позовна давність не поширюється. У справі, що переглядається, предметом спору

є саме вимога про стягнення коштів за договором депозитного вкладу, при цьому нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входить до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, тому на зазначені вимоги позовна давність не поширюється (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20)).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 жовтня 2024 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду

м. Полтави від 05 квітня 2024 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким

у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми, а за обставин цієї справи кошти

в розмірі 199 254,00 дол. США позивач банку не передавала, а банк їх не приймав, що підтверджується виписками з програмно-технічного комплексу АСВО «Вклади» щодо операцій за вкладами фізичних осіб ТВБВ № 10020/0326 філії Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» за банківські дні

10 вересня 2008 року та 21 січня 2009 року. Крім того, ОСОБА_1 особисто пояснила, що такі кошти вона не вносила. Звертає увагу на відсутність підстав для стягнення з банку 3 % річних, оскільки неможливість виплати коштів обґрунтовується терміном розгляду кримінальної справи

протягом 14 років. Вимога щодо стягнення 3 % річних заявлена з пропуском строку позовної давності, про що заявляв банк, а суди залишили це поза увагою.

Інші аргументи учасників справи

21 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзиви, у яких просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзиви мотивовані тим, що касаційна скарга не містить будь-якого належного обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про її безпідставність та необґрунтованість. Наявність договірних відносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, а суди правильно застосували норми матеріального і процесуального права.

Рух касаційної скарги і матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Полтави.

25 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги зводяться суто до незгоди з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про видачу вкладу, захист прав споживача, а тому в інших частинах оскаржувані судові рішення відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

05 лютого 2009 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі завідувача ТВБВ

№ 10020/0326 - філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк»

Писаренко Л. Ф., яка діяла на підставі довіреності від 27 травня 2008 року

№ 3737, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палґвою О. М., і ОСОБА_1 укладено договір

№ 51102 на вклад «Депозитний ощадного банку», відповідно до якого вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок № НОМЕР_1 кошти

у розмірі 199 254,00 дол. США. Відповідно до пункту 1.1 цього договору днем повернення депозиту є 08 травня 2009 року.

Згідно з квитанцією від 05 лютого 2009 року № 1, яка має відповідні реквізити та печатку банку, ОСОБА_1 внесла до каси Ощадбанку

199 254,00 дол. США, у зв`язку з чим відкрито відповідний рахунок.

Сторони визнали факт, що на час укладення зазначеного договору

ОСОБА_2 діяла від імені АТ «Ощадбанк» як керуючий

ТВБВ № 10020/0326 - філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк».

Відповідно до наказу начальника філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» від 03 січня 2008 року № 4 завідуючій філії ТВБВ № 100020/0326 Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 надано право засвідчення довіреностей, заповідальних розпоряджень та підпису поточних і депозитних договорів на залучення коштів фізичних осіб.

27 травня 2008 року ОСОБА_2 як завідуючій філії ТВБВ № 100020/0326 Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» видано довіреність на підписання довіреностей на приймання товарно-матеріальних цінностей, підписання правочинів, в тому числі укладання та підписання договорів (правочинів) щодо здійснення банківських операцій: приймання вкладів (депозитів) від юридичних (крім банків) і фізичних осіб, також на відкриття

і ведення поточних рахунків клієнтів у грошовій одиниці України, розміщення залучених коштів (крім банків) від імені ВАТ «Ощадбанк» на умовах, встановлених банком, та на власний ризик, проведення операцій з валютними цінностями.

23 березня 2009 року і 08 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернулась до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про закриття рахунка та повернення їй суми вкладу.

На підтвердження своєї вимоги ОСОБА_1 надала банку копію договору від 05 лютого 2009 року № 51102, а також копії квитанцій від 08 липня

2008 року № 2 на суму 209 665,00 дол. США, від 18 липня 2008 року № 1 на суму 200 665,00 дол. США, від 08 серпня 2008 року № 1 на суму

196 843,00 дол. США, від 13 серпня 2008 року № 2 на суму

191 841,00 дол. США.

Листом від 30 квітня 2009 року № 19-08/1370 АТ «Ощадбанк» повідомило, що відомості, викладені в наданих ОСОБА_1 документах, не відповідають даним бухгалтерського обліку філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» і не відображаються в жодному документі, які є в банківській установі. З цих підстав позивачу повідомлено про неможливість повернення їй грошових коштів.

У лютому 2013 року ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою про видачу депозитного вкладу, однак листом від 22 лютого 2013 року № 19-10/72-72/к АТ «Ощадбанк» повідомило, що відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» подану заяву розглянути неможливо.

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року

у справі № 642/5561/14-к ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України.

Вказаний вирок Жовтневого районного суду м. Харкова залишений без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року, і він набрав законної сили.

За результатами касаційного перегляду вказаних судових рішень постановою Верховного Суду від 16 січня 2024 року вирок Жовтневого районного суду

м. Харкова від 12 грудня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_2 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня

2022 року та ухвала Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року залишені без змін.

У справі № 642/5561/14-к суди встановили, що «відповідно до посадової інструкції, до посадових обов`язків ОСОБА_2 входило: керівництво всією діяльністю відділення в межах наданих їй прав згідно з затвердженими штатним розписом та економічними нормативами, з використанням сучасних методів управління персоналом, забезпечення та виконання своєчасного та якісного проведення визначених банківських та інших операцій, на підставі наданого правлінням ВАТ «Ощадбанк» дозволу на право проведення відділенням окремих операцій в національній та іноземній валюті, керування всіма видами забезпечення та обслуговування діяльності відділення, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків та зарахування коштів на них, здійснення операцій з використанням банківських платіжних карток, організація та контроль первинного обліку діяльності відділення банку, організація роботи щодо забезпечення збереження грошових коштів і цінностей довірених банку, забезпечення неухильного дотримання вимог чинного законодавства, нормативних актів НБУ, відомчих нормативних актів Ощадбанку, забезпечення виконання та збереження документів, бланків суворої звітності, печаток і штампів, пломбірів, здійснення відкриття (закриття) приміщення та сховища (сейфа) відділення, та розподіл цих функцій і контроль у разі виконання цих обов`язків підлеглими працівниками, забезпечення дотримання лімітів залишків в касі та дотримання правил їх зберігання, забезпечення у відділенні раціональної експлуатації, законного використання та збереження виділених матеріально-технічних засобів банку, забезпечення контролю за додержанням персоналом правил норм охорони праці та протипожежного захисту, виконання та забезпечення виконання підлеглими працівниками законів про працю та правил внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення здійснення ідентифікації, вивчення клієнтів, виявлення операцій, які підлягають фінансовому моніторингу, та надання повідомлень про такі операції сектору з фінансового моніторингу, використання комп`ютерів та засобів криптозахисту в обсязі своїх службових обов`язків, дотримання технологічної дисципліни в роботі з програмним забезпеченням робочого місця, виконання правил користування та зберігання засобів криптозахисту, встановлення (в разі надання на то повноважень) та підписання службового розпорядження про встановлені курсу купівлі та продажу іноземної валюти та дорогоцінних металів.

Крім того, ОСОБА_2 як завідуючій філії ТВБВ № 10020/0326 філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» були видані довіреності на прийняття вкладів (депозитів) від юридичних (крім банків) і фізичних осіб,

а також на відкриття і ведення поточних рахунків клієнтів в грошовій одиниці України, проведення операцій з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті.

Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 25 вересня 2000 року ОСОБА_2 взяла на себе повну матеріальну відповідальність за безпеку збереження довірених їй установою банку цінностей і зобов`язалася: обережно поводитись з переданими їй на зберігання або на інші цілі матеріальними цінностями і вживати заходів щодо запобігання шкоди; своєчасно повідомляти адміністрацію установи банку про всі обставини, що загрожують безпеці зберігання довірених їй цінностей; суворо дотримуватися встановлених правил здійснення операцій

з цінностями і їх зберігання.

Отже, ОСОБА_2 відповідно до своїх обов`язків була наділена повноваженнями щодо розпорядження грошовими коштами ВАТ «Ощадбанк», що безпосередньо вказує на виконання нею організаційно-розпорядчих функцій, а отже, обвинувачена була службовою особою, і разом із тим вчинення інкримінованого їй злочину було можливе лише завдяки використання нею свого службового становища».

Заперечуючи проти заявлених вимог щодо стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, АТ «Ощадбанк» просило застосувати строк позовної давності (т. 3, а. с. 28-29).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Щодо стягнення коштів за договором банківського вкладу

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від

15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі

№ 607/20787/19).

Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження

№ 61-4447сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого

2025 року у справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року

у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та

є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що становлять активи, наприклад борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Першого протоколу, і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу

з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

Об`єднана палата вже вказувала, що:

«у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки

(а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору

в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку

у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду);

реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що

є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів:

а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору;

б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії»

(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18));

«під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується

в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину» (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20)).

Верховний Суд України зазначав, що «відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу» (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі

№ 6-17цс12).

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що:

«оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми» (див. пункти 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

«суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства

у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору» (див. пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

«оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц» (див. пункт 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) зазначено, що:

«місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду

у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження

№ 14-244цс21).

Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) АТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) вказано, що:

«з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів про наявність між сторонами договірних правовідносин за договорами банківського вкладу.

Суди правильно вказали, що задоволення позовних вимог з підстав статей 1172, 1192 ЦК України за встановлених фактичних обставин справи не відповідатиме вимогам чинного законодавства, оскільки з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином його працівників.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18) зроблено висновок про те, що «зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Також суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що позивачі мають право вимоги до банку про повернення вкладів за договорами банківського вкладу, нарахованих процентів згідно умовами договорів та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав відступати».

Відступаючи від висновків щодо застосування норм права, викладених

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2023 року у справі № 306/1119/21 (провадження № 61-6392св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня

2023 року у справі № 308/9488/21 (провадження № 61-11449св23), Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від

02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800сво24) зробив такі висновки:

«Договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Парламентом у частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладувнаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але

й факту передачі грошової суми банку.

Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу».

Суди попередніх інстанцій встановили факт укладення ОСОБА_1 договору банківського вкладу (депозитного договору), а також внесення коштів на депозитний рахунок, що підтверджується копією договору та копією квитанції.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, вважав доведеним факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та внесення коштів у заявленому розміру на підставі наданих копій відповідних документів. Банк не спростував ані факту укладення депозитного договору з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника.

Установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу

з унесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і стягнення суми вкладу в розмірі 199 254,00 дол. США та відсотків, нарахованих згідно

з умовами договору, в розмірі 5 158,76 дол. США.

Аргументів щодо незгоди з розміром стягненої суми вкладу та відсотків

у касаційній скарзі немає.

Підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині колегія суддів не знайшла.

Щодо стягнення 3 % річних відповідно до частини другої статі 625 ЦК України

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила, крім іншого, стягнути з АТ «Ощадбанк» на свою користь 3 % річних, розрахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, в розмірі 88 827,10 дол. США, що еквівалентно 3 222 647,19 грн, які нараховані за період з 08 травня 2009 року до

01 листопада 2023 року.

Заперечуючи проти заявлених вимог в цій частині, АТ «Ощадбанк» просило застосувати строк позовної давності.

Надаючи оцінку заявленим вимогам про стягнення 3 % річних, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22) вказав, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються норми статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Суди встановили, що 23 березня 2009 року і 08 квітня 2009 року ОСОБА_1 звернулась до Харківської обласної філії ВАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про закриття рахунка та повернення їй суми вкладу.

Таким чином, після звернення до банку із заявою про повернення вкладів, між ОСОБА_1 і банком припинилися договірні відносини за договором банківського вкладу від 05 лютого 2009 року, однак грошове зобов`язання банк не виконав, тому до спірних правовідносин слід застосувати норму частини другої статті 625 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) виснував, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює розірвання договору за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у межах заявлених позовних вимог застосував частину другу статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, погодившись із поданим позивачем розрахунком відповідних сум.

Доводи касаційної скарги не містять вимог щодо порядку та розміру нарахування 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування позовної давності щодо стягнення вкладів, 3 % річних, оскільки вони зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, і суд апеляційної інстанції вже надав їм відповідну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 29 березня 2023 року у справі

№ 607/955/21 (провадження № 61-10450св22), від 13 вересня 2023 року

у справі № 757/11769/22-ц (провадження № 61-8030св23), від 04 вересня

2024 року у справі № 718/2832/23 (провадження № 61-3622св24), від 08 січня 2025 року у справі № 718/2555/23 (провадження № 61-4698св24).

Отже, правильними є висновки судів про те, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з невиконанням грошових зобов`язань з видачі вкладів, і на них позовна давність не поширюється.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня

2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про стягнення депозитного вкладу, процентів за користування депозитним вкладом і 3 % річних - без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення депозитного вкладу, процентів за користування депозитним вкладом і 3 % річних залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов