Провадження № 22-ц/801/2317/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 рокуСправа № 127/11368/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Міхасішина І.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації 1/2 частки вартості спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Бессараб Н.М., дата складення повного тексту рішення 29 жовтня 2025 року,

встановив:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації 1/2 частки вартості спільного майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 лютого 2010 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року. Від вказаного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27 вересня 2020 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року.

В період шлюбу, а саме 10 листопада 2021 року подружжям придбано автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 . Згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, в період часу з 10 листопада 2021 року та станом на час розгляду запиту адвоката, транспортний засіб Сhrysler 200, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 10 листопада 2021 року - перереєстрований в ТСЦ 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 10 листопада 2021 року №0541/2021/2908687, а 21 червня 2023 року - перереєстрований в ТСД 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. ОСОБА_3 по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 21 червня 2023 року №0541/2023/3891218.

Оскільки вказане майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має право на 1/2 частку вказаного вище автомобіля в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачка не надавала згоду відповідачу ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу та відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, кошти, отримані від продажу автомобіля їй не передавалися.

Позивач вважає, що правочин з переоформлення автомобіля на матір відповідача було вчинено ОСОБА_2 таємно та умисно, з метою незаконного позбавлення позивача її частки володіння цим автомобілем, хоча на даний час відповідач володіє та користується ним постійно, що підтверджує фіктивність договору купівлі - продажу від 21 червня 2023 року №0541/2023/3891218.

Згідно поданої ОСОБА_2 декларації від 04 березня 2025 року спірний автомобіль надалі знаходиться в його користуванні.

Вважає, що такі дії порушують права позивача на володіння, користування і розпорядження майном.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила:

- визнати договір купівлі-продажу від 21 червня 2023 року №0541/2023/3891218 автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним;

- визнати спільним майном автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , набутий під час шлюбу;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки вартості придбаного під час шлюбу автомобіля марки Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 160245,00 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки придбаного під час шлюбу автомобіля марки Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 в розмірі 160245 (сто шістдесят тисяч двісті сорок п`ять) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1602,45 грн. понесеного судового збору та 1432,62 грн. витрат за проведення транспортно-товарознавчого дослідження.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем дійсно був придбаний автомобіль марки «Сhrysler 200», 2014 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , однак останній придбаний за особисті кошти, які отримані внаслідок реалізації 06 листопада 2021 року 1/6 частини квартири набутої до шлюбу.

12 листопада 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення, які викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 14 лютого 2010 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №207, який між ними було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 17-19).

Від вказаного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 24).

27 вересня 2020 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №1716, який між ними було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 20-23).

З відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області від 13 вересня 2023 року вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів, в період часу з 10 листопада 2021 року та станом на час розгляду запиту адвоката, транспортний засіб Сhrysler 200, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , - 10 листопада 2021 року перереєстрований в ТСЦ 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 10 листопада 2021 року №0541/2021/2908687; 21 червня 2023 року перереєстрований в ТСД 0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на гр. ОСОБА_3 по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ від 21 червня 2023 року №0541/2023/3891218 (т. 1 а.с. 25-27).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу №0541/2023/3891218 транспортного засобу, укладеного 21 червня 2023 року в Вінницькому територіальному сервісному центрі МВС 0541, між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) вбачається, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 за 60000 грн. транспортний засіб Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 (т.1 а.с. 195-196).

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 підтверджується, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 197).

Відповідно до висновку експертного дослідження №ЕД-19/102-25/7891-АВ від 07 квітня 2025 року середня ринкова вартість ідентичного транспортного засобу «Сhrysler 200» 2014 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - код НОМЕР_3 без проведення технічного огляду, станом на 07 квітня 2025 року становила 320490,00 грн. (т. 1 а.с. 63-75).

Згідно з довідкою КП «ВМБТІ» №2641 від 24 квітня 2025 року, ОСОБА_2 , який був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 28 січня 2000 року по 28 жовтня 2020 року (згідно паспорту), використав своє право на безоплатну приватизацію квартири за вищезазначеною адресою в обсязі 8,0 кв.м. при нормі 22,6 кв.м., на підставі рішення ВВО «Хімпром» від 25 квітня 1997 року №254 (т. 1 а.с. 165).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О., зареєстрованого в реєстрі за №1438, ОСОБА_5 (3/6), ОСОБА_3 (1/6), ОСОБА_6 (1/6), ОСОБА_2 (1/6), продали ОСОБА_7 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ціною 811890 грн. (т. 1 а.с. 166-170).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020 року.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 року зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - купівля під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі №725/1776/18.

Таким чином, право позивача звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя, за умови, що таке право обмежується, порушується та/або не визнається відповідачем є безумовним.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу сторін та відсутність будь яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що останній придбаний за особисті кошти, які отримав від продажу належної йому на праві власності 1/6 частки квартири у АДРЕСА_1 , а також, що відповідач до розірвання шлюбу відчужив його, зокрема, без згоди позивачки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та позивач має право на грошову компенсацію половини ринкової вартості спірного транспортного засобу, встановленої висновком експерта №ЕД-19/102-25/7891-АВ від 07 квітня 2025 року, а саме в розмірі 160245,00 грн.

Наведені доводи в апеляційній скарзі є ідентичними тим, які викладені в відзиві на позовну заяву та яким надавалась відповідна оцінка судом попередньої інстанції.

Будь яких інших належних, допустимих і достатніх доказів на спростування вищезазначених висновків скаржником не наведено.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, місцевим судом вірно звернено увагу на наступне.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) та підтриманий Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21 (провадження № 61-12247св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23) та інших.

У цій справі метою пред`явленого позову є поділ спільного сумісного майна шляхом стягнення компенсації вартості частки спільного сумісного майна, тому вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є ефективним способом захисту прав позивача.

З урахуванням викладеного позовна вимога ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 не підлягає до задоволення, на що правильно звернено увагу місцевим судом.

Переглядаючи рішення в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 червня 2023 року №0541/2023/3891218 автомобіля Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, державний номерний знак НОМЕР_1 , ID документ НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, матеріалами справи підтверджується, що сторони ОСОБА_2 і ОСОБА_1 придбали автомобіль Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі та відповідач ОСОБА_2 розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу №0541/2023/3891218 транспортного засобу, укладеного 21.06.2023 у Вінницькому територіальному сервісному центрі МВС 0541, між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець).

Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 підтверджується, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу Сhrysler, модель 200, рік випуску 2014, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 .

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України ).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 65 цього Кодексу, а саме дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Право на захист цивільних прав та інтересів визнано у ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється за нормами ЦК України, якою визначено їх способи захисту, серед яких визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статтей 2, 5 ЦПК України способи захисту, які застосовуються судом, дотримуючись принципів цивільному судочинстві: пропорційність, диспозитивність цивільного судочинства, а тому здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Принцип пропорційності у цивільному судочинстві передбачає - завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Принцип диспозитивності - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 71 СК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем ОСОБА_1 було заявлено позовну вимогу, зокрема, щодо поділу спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 компенсації вартості її частки у такому майні і дана позовна вимога доведена позивачкою ОСОБА_1 перед судом у відповідності до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 разом із позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля не було заявлено позовну вимогу про повернення їй автомобіля в користування внаслідок недійсності такого договору.

Тому суд попередньої інстанції, дотримуючись принципу диспозитивності та пропорційності в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог прийшов до правильного висновку, що у даній справі спосіб захисту права позивача шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля неможливо застосувати через його неефективність, у зв`язку із чим правомірно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді І. В. Міхасішин

О. С. Панасюк