Номер провадження: 22-ц/813/53/25
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2

скаржник ОСОБА_3

представник скаржника ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_6 і ОСОБА_5 про визнання договору дарування від 04 листопада 2010 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з житлового будинку з черепашника літ.»О», загальною житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м. та надвірних споруд : №1-4-огорожа, вищевказане домоволодіння з надвірними спорудами розташоване на земельній ділянці 359 кв.м.

Позивачі вказують на те, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 зазначене домоволодіння, на яке набула право власності на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2009 року справа №2-5155/09, яке набрало чинності 08.12.2009 р. та зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 вересня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2009 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Одеської міської ради, ОСОБА_9 про визнання права власності та поділ домоволодіння, зустрічним позовом ОСОБА_9 (правонаступник ОСОБА_8 ) до ОСОБА_7 про визнання права власності на реконструйовані будинки скасовано, та ухвалено нове рішення, відповідно до якого у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Позивачі зазначають, що станом на 07 вересня 2010 року за ОСОБА_6 не зареєстровано право власності чи право користування земельною ділянкою , згідно даних Центру Державного земельного кадастру м.Одеси. На момент укладання спірного договору дарування та на теперішній час, дане домоволодіння складається в цілому з житлового будинку з пінопластових цеглин залитих бетоном літ.»О», загальною площею 76,1 вк.м., та житлового будинку з черепашника літ.»Г» загальною площею 11,2 кв.м., загальною площею 20,8 кв.м., та відсутність надвірних споруд №1-4-огорожа, що підтверджено план-схемою з технічного паспорта від 10.06.2009 р. та протоколом обстеження в рамках кримінального провадження за №0002434. Крім того, позивачі зазначають, що в 2010 році спірне домоволодіння не було зареєстровано , як це вимагають норми ст..ст.182ч1 і ст..331ч2 ЦК України. ОСОБА_6 не була власником даного домоволодіння, також будь-яких законних прав на земельну ділянку вона не мала. Позивачі зазначають, що матеріали, використанні ОСОБА_5 при будівництві споруди під літ «О» та кошти витраченні , належать ОСОБА_5 , тому що він побудував споруду під літ.»О», що підтверджується протоколами допитів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ..Будівлі під літ. «О,Р,С» не прийняті в експлуатацію відповідними органами. 06 жовтня 2009 р. ОСОБА_5 і ОСОБА_3 уклали договір, підписаний ОСОБА_1 , відповідно до якого відповідач ОСОБА_5 отримав повну вартість від ОСОБА_3 за річ під літ .»О», створену з використанням будівельних матеріалів. Однак, об,єкт під літ. »О» не був прийнятим в експлуатацію , майнові права на будівельні матеріали та обладнання, за допомогою яких збудовано об,єкт під літ. »О» перейшли до позивачів, оскільки вони купили річ , яка не прийнята до експлуатації на теперішній час.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси 25.03.2016р. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним було задоволено. Судом визнано недійсним договір дарування від 04 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Таранською А.М. і зареєстрований у реєстрі за №10008, згідно якого ОСОБА_8 (ІПН № НОМЕР_1 ) подарувала, а ОСОБА_5 (ІПН № НОМЕР_2 ) прийняв в дар домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з житлового будинку з черепашника літ. «О», загальною житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м. та надвірних споруд : №1-4-огорожа, вищевказане домоволодіння з надвірними спорудами розташоване на земельній ділянці 359 кв.м. (Т.1, а.с.116-119)

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2016 року було залишено без змін. (Т.1, а.с.196-199)

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.01.2018р. рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року було скасовано та справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У вищевказаній постанові Верховним Судом було встановлено, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не були сторонами спірного договору, невірно визначено спосіб захисту, а можливий спосіб захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Окрім того, судами не досліджено зібрані у справі докази, а саме рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року, що набрало законної сили та є преюдиційним (частина третя статті 61 ЦПК України, у редакції 2004 року, частина четверта статті 82 ЦПК України), яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , агентства нерухомості «Кумір» про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про виселення без надання іншого житла відмовлено. (Т.1, а.с.235-239)

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме об`єкту нерухомості, що розташований АДРЕСА_1 залишено без задоволення у повному обсязі.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначав, що оскільки позивачі ніколи не були власниками об`єкту нерухомості, що розташований АДРЕСА_1 , який фактично має адресу АДРЕСА_1 , а тому не вони мають право заявляти дані віндикаційні вимоги, у зв`язку з чим, позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою та просила рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи через не дослідження доказів наданих позивачем.

Вважали, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від набувача можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника поза їх волею. Так Суворовський районний суд м. Одесі не дослідив докази позивача в частині виникнення права власності на об?єкт нерухомості, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також момент вибуття майна з володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_1 поза їх волею.

Зазначали, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача, на що було вказано Верховним Судом України, але судом першої інстанції проігноровано ці обставини, чим порушено норми матеріального та процесуального права, а тому вважали, що в рішенні Суворовського районного суду Одеської області від 23 січня 2020 року неправильно вказано, що є нікчемними договори щодо майбутньої купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 , які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також поручителем у вигляді директора СПД АН «Кумір» ОСОБА_12 , з чим апелянт категорично не згодна.

Крім того , зазначали, що на даний час за обставинами шахрайських дій ОСОБА_5 та інших осіб відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження та здійснюється розслідування правоохоронними органами. Повністю розрахувавшись з ОСОБА_5 за будинок, з листопаду 2009 року позивачі стали проживати в вищезазначеному будинку разом зі своєю родиною. 3 моменту придбання вищевказаного нерухомого майна та теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснюють право власності на даний будинок у повному обсязі, оскільки вже 10 років користуються даним житлом, сплачуть вартість послуг з електропостачання, газопостачання, комунальних послуг, ремонтних робіт, інших необхідних платежів та утримують дане майно в належному стані. Вищевказані обставини хоча і були встановлені судом першої інстанції, але були неправильно з?ясовані, а тому вважали, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вважали, що Суворовський районний суд невірно вказав, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, неможливо застосувати положення ст. 387 ЦК України та позивачі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не мають право заявляти віндикаційні вимоги, з чим ОСОБА_3 категорично не згодна, так як у ОСОБА_5 відсутнє право володити будинком, який був придбаний позивачами та які сплатили за нього гроші, а розпоряджатися на свій розсуд своїм нерухомим майном вони не можуть. Таким чином, неправомірні дії з боку ОСОБА_5 призвели до того, що вже більш 10 років ОСОБА_13 та ОСОБА_3 не в змозі витребувати своє нерухоме майно від особи, яка без відповідної правової підстави заволоділа їх нерухомістю, що порушує законні інтереси позивачів та їх права володіння, користування і розпорядження, що не було ураховано Суворовським районним судом м. Одеси.

Щодо явки сторін.

Сторони були сповіщені належним чином про дату, час та місце судового засідання. В судове засідання сторони не з`явились.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Фартух Олександра Олександровича надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 з невідкладним та незапланованим відрядженням відправився до Великоолександрівського районного суду Херсонської області, для участі в іншому процесі по справі № 650/6726/24.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає клопотання адвоката Фартух О.О. необгрнутованими належними доказами, яких не долучено до клопотання. Крім того, з аналізу сайту судової влади за номером справи № 650/6726/24 у Великоолександрівському районному суді Херсонської області відсутні судові процеси 18.11.2025 року, що свідчить про недобросовісну поведінку адвоката Фартух О.О.. Також судова колегія звертає увагу, що судовий процес у даній справі значно затягнуто більш ніж на пять років, що не відповідає засадам цивільного судочинства та принципу доступності правосуддя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, та тим, що іншими учасниками не заявлено вмотивованих клопотань, заяв про відкладення апеляційного перегляду справи, судова колегія вважає за доцільне залишити без задоволення клопотання адвоката Фартух О.О. та розглянути апеляційну скаргу без участі сторін.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Судовою колегією встановлено, що 16 вересня 2009р. між ОСОБА_15 («Покупець») та СПД « ОСОБА_16 (« ОСОБА_17 ») був укладений договір авансу, відповідно до якого, ОСОБА_15 («Покупець») передала, а СПД « ОСОБА_16 («Посередник») прийняв у рахунок продажу об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , аванс у суму 2500 доларів США. В договорі також було зазначено, що вартість об`єкту продажу складає суму у розмірі 33000 доларів США, а суму що залишається до внесення дорівнює 31500 доларам США. В даному договорі авансу встановлено, що повний розрахунок та нотаріальне посвідчення договору повинно бути здійснено до 16 листопада 2009р.. (Т.2, а.с.165)

Відповідно до акту-приймання коштів від 05 жовтня 2009р. покупець ОСОБА_1 («Покупець») передав, а СПД « ОСОБА_16 » («Виконавець») отримав суму у розмірі 35500 доларів США у якості коштів необхідних для виконання доручення за договором, для сприяння «Покупцю» у придбанні об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . (Т.2., а.с. 166)

06 жовтня 2009р. між ОСОБА_5 («Продавець») та ОСОБА_1 («Покупець») та СПД « ОСОБА_16 (« ОСОБА_17 ») був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 («Продавець») зобов`язується продати, а ОСОБА_1 («Покупець») зобов`язується придбати будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 96 кв.м.. Вартість будинку сторони оцінили у розмірі 35500 доларів США. Відповідно до 2.2. договору Покупець передає Продавцю в день укладення договору суму у розмірі 35500 доларів США. (Т.2., а.с . 167-168)

07 жовтня 2009р. між ОСОБА_5 («Продавець») та ОСОБА_1 («Покупець») було укладену додаткову угоду до попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов цієї угоди ОСОБА_1 («Покупець») передає ОСОБА_5 («Продавець») суму у розмірі 2500 доларів США в момент підписання угоди для додаткових робіт (за бажанням «Покупця») обєкту нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Повна вартість об`єкту складає суму у розмірі 38000 доларів США. (Т.2, а.с. 169)

02.02.2010р. між ОСОБА_5 («Продавець») та ОСОБА_1 («Покупець») було укладену ще одну додаткову угоду до попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов цієї угоди ОСОБА_5 («Продавець») зобов`язується продати, а ОСОБА_1 («Покупець») зобов`язується придбати будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 96 кв.м., а договір купівлі-продажу укласти у термін до 01.03.2010р.. (Т.2, а.с. 170-171)

Вищевказані обставини судом встановлені під час огляду в судовому засіданні цивільної справи №523/2526/13-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , агентство нерухомості «Кумір» про визнання договору купівлі-продажу дійсним про визнання права власності. (Т.2, 164)

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2013р. по цивільній справі №523/2526/13-ц позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , агентство нерухомості «Кумір» про визнання договору купівлі-продажу дійсним про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та зобов`язання зареєструвати право власності було залишено без задоволення, а також зустрічний позов - ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про виселення з домоволодіння АДРЕСА_1 , без надання іншого житла також було залишено без задоволення. Вирішуючи дану справи суд, виходив з того, позивачі не надали належних доказів укладання з відповідачем саме договору купівлі-продажу нерухомого майна, а надали лише попередній договір від 06.10.2009 року про укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна та додатковий договір до нього, де Розділом 2 передбачено, що сторони зобов`язані до 4-го кварталу в майбутньому укласти договір купівлі-продажу. Вказаний договір між сторонами укладений не був, доказів укладання вказаного договору суду не надано. Окрім того, зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без задоволення, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів зайняття ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 вказаного домоволодіння (Т.2, а.с. 173-174).

Вищевказане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013р.. В даній ухвалі також було зазначено, сторони дійсно уклали попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому сторонами не були враховані вимоги ст.635 ЦК України стовно того, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Порушення вимоги про форму попереднього договору тягне його недійсність (нікчемність). Відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В останній редакції свого позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 просили суд визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 дійсним та таким, що відбувся 06 жовтня 2009 року з пролонгацією 02 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також поручителем у вигляді директора СПД АН «Кумір» Кукурудзюка В.Е. На підставі ст.220 ЦК України.. Вказані вимоги не підлягають задоволенню. Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правовчинів недійсними, Вирішуючи спір про визнання правочину який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. (Т.2. а.с. 175-177)

Необхідно відзначити, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2013р., а також ухвала апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013р. не була оскаржена в касаційному порядку.

В судовому засіданні, а також у заявлених підставах позовних вимог, позивачі вважають, що у них виникло право власності на будинок під літ. «О», що розташований АДРЕСА_1 , який фактично має адресу

АДРЕСА_1 власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на об`єкт нерухомості, що розташований АДРЕСА_1 , який фактично має адресу АДРЕСА_1 ніколи не було зареєстровано.

Тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно зазначав, що відсутні підстави для виникнення у позивачів права власності на спірний об`єкт з наступних підстав.

Так станом на 06 жовтня 2009 року, та 02 лютого 2010 року, тобто датами укладення сторонами попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна була чинною редакція ЦК України (станом на 05.08.2009р).

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України було встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом

або домовленістю сторін.

У відповідності до ч 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого

правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.4,5 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частиною 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в

майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не

встановлена, - у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність

другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого

нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже попередній договір, в якому сторони погодились про продаж нерухомого майна житлового будинку повинний був обов`язково посвідчений нотаріального, однак сторони не дотримались нотаріального порядку посвідчення даного попереднього договору.

Окрім того, сторони не укладали нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, суд першої інстанції вірно вважав, що договори щодо майбутньої купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами по АДРЕСА_1 , які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також поручителем у вигляді директора СПД АН «Кумір» ОСОБА_12 є нікчемними, а отже не може бути підставою для виникнення у позивачів права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Також вірно враховано той факт, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2013р. по цивільній справі №523/2526/13-ц позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , агентство нерухомості «Кумір» про визнання договору купівлі-продажу дійсним про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та зобов`язання зареєструвати право власності було залишено без задоволення.

Отже, в даному випадку позивачі мають право звернутись до суду позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів, які вони передали на виконання попередніх договорів.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції на підставі звернень позивачів здійснювались слідчі дії щодо встановлення наявності ознак шахрайства у діях осіб, які причетні до укладення попередніх договорів, але ж жодних відомостей позивачем-скарєником не долучено висновків органу досудового розслідування чи суду, що притягнення винних осіб до відповідальності. А тому суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що в такому випадку, не виключається право позивачів звернутись з відповідними позовами про відшкодування шкоди, що спричинена незаконними діями.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно вважав, що у правовідносинах, які виникли між сторонами неможливо застосувати положення ст.ст. 387, 388 ЦК України з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до договору дарування від 04 листопада 2010 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв в дар домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається в цілому з житлового будинку з черепашника літ. «О», загальною житловою площею 30,1 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м. та надвірних споруд : №1-4-огорожа, вищевказане домоволодіння з надвірними спорудами розташоване на земельній ділянці 359 кв.м..

Однак право власності на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на об`єкт нерухомості, що розташований АДРЕСА_1 під літ. «О», який фактично має адресу АДРЕСА_1 ніколи не було зареєстровано.

Попередні договори, які були укладені позивачами щодо купівлі-продажу даного об`єкту нерухомості є нікчемними.

Норми ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

На підставі вище встановлених обставин, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки позивачі ніколи не були власниками об`єкту нерухомості, що розташований АДРЕСА_1 , який фактично має адресу АДРЕСА_1 , а тому не вони мають право заявляти дані віндикаційні вимоги, а тому позовні вимоги підлягали залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи через не дослідження доказів наданих позивачем, апеляційний суд вважає не слушними, адже виходячи з вище досліджених матеріалів справи, мотивів викладених в оскаржуваному рішенні, судом першої інстанції зроблено законні, обґрунтовані та об`єктивні висновки.

Щодо доводів апеляційної скарги, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння, а враховуючи, що майно вибуло з володіння власника поза їх волею, а судом першої інстанції в цій частині не досліджено докази позивача та зроблено помилкові висновки, апеляційний суд вважає не слушними у зв`язку з тим, що ті докази які позивач вважав належними, суд першої інстанції вважав недостатніми для прийняття їх до уваги та зробив вірні висновки, сторона позивача помилкова вважає надані ними доказами повними та такими, з яких можно зробити висновки про задоволення їх позовних вимог.

Стосовно доводів, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача, є суб`єктивною позицією позивача у справі, яка не обгрнутована належними та допустимими доказами, є помилковою, а тому на думку апеляційного суду задоволенню не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги, що на даний час за обставинами шахрайських дій ОСОБА_5 та інших осіб відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження та здійснюється розслідування правоохоронними органами, апеляційний суд зазначає, що жодних доказів висновків органів досудового розслідування та притягнення винних осіб до відповідальності до матеріалів справи не долучено. Також судом першої інстанції роз`яснено право позивача звернутися з відповідним цивільним позовом до ОСОБА_5 та осіб , які на думку позивача діяли недобросовісно стосовно позивачів,а тому такі доводи є не слушними та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, що Суворовський районний суд невірно вказав, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, неможливо застосувати положення ст. 387 ЦК України, а неправомірні дії з боку ОСОБА_5 призвели до того, що вже більш 10 років ОСОБА_13 та ОСОБА_3 не в змозі витребувати своє нерухоме майно від особи, яка без відповідної правової підстави заволоділа їх нерухомістю, що порушує законні інтереси позивачів та їх права володіння, користування і розпорядження, апеляційний суд вважає необґрунтованими належними та допустимими доказами, вірних висновків суду скаржником не спростовано належним чином.

Інші доводи апелянтів є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог апеляційних скарг.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, що не позбавляє позивачів права на захист своїх матеріальних прав в належний спосіб.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23.01.2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко