Провадження № 22-ц/802/1354/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Державного підприємства «Документ» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою позивача Державного підприємства «Документ» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Державне підприємство (далі ДП) «Документ» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі наказу № 354 о/с від 30 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 02 серпня 2021 року на посаду інспектора з основної діяльності відділу обслуговування громадян м. Луцьк Департаменту організації основної діяльності ДП «Документ» з посадовим окладом 8 810 грн. Згідно із розрахунковими листками за весь період роботи відповідачу нараховувалася заробітна плата.

Позивач зазначав, що 25 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 безпідставно набула грошові кошти у розмірі 30 000 грн. При дослідженні розрахункових листків було виявлено, що за весь період роботи ДП «Документ» шляхом утримання відповідних сум із заробітної плати відповідача поверталася заборгованість за договором позики, а саме: у березні 2022 року утримано 8 211 грн, у квітні 2022 року 1 563 грн 99 коп. Подальше утримання із заробітної плати відповідача для погашення заборгованості було неможливим, оскільки ОСОБА_1 перебувала у соціальних відпустках, а згідно з наказом № 200 о/с від 16 червня 2025 року про припинення трудового договору (контракту) її звільнено із займаної посади з 24 червня 2025 року.

Позивач також вказував, що у зв`язку з припиненням трудових відносин відповідача ОСОБА_1 з ДП «Документ» та під час опрацювання питання остаточного розрахунку було виявлено, що вона має заборгованість перед підприємством у розмірі 20 225 грн 01 коп. 18 червня 2025 року ДП «Документ» звернулося до відповідача з вимогою (за вихідним № 1/5.1-1427) про повернення коштів згідно з договором позики у розмірі 20 225 грн 01 коп. 04 липня 2025 року ОСОБА_1 надала відповідь на вимогу ДП «Документ», в якій повідомила, що договір позики між нею та ДП «Документ» не укладався, всі грошові кошти, які їй надходили мали призначення «заробітна плата», а також зазначила, що підприємство безпідставно стягнуло з неї 9 774 грн 99 коп. в рахунок погашення позики.

Ураховуючи наведене, ДП «Документ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 20 225 грн 01 коп. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ДП «Документ» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ДП «Документ», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, а також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Так, 25 лютого 2022 року ДП «Документ» помилково перерахувало на зарплатний рахунок відповідача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 грн, вважаючи, що відповідачем було укладено договір позики. Спірні грошові кошти були перераховані відповідачу не як заробітна плата, а в межах виконання договору позики, укладеного між ДП «Документ» та працівниками підприємства. Факт перерахунку грошових коштів у розмірі 30 000 грн на рахунок відповідача підтверджується платіжною інструкцією № 1131 від 25 лютого 2022 року та відомістю нарахування коштів № 404 від 25 лютого 2022 року. Суд першої інстанції залишив поза увагою надану виписку про відомості нарахування коштів № 404 від 25 лютого 2022 року, в якій зазначено рахунок відповідача, реєстраційний номер облікової карти платника податків, який є унікальним, за яким можна ідентифікувати особу, та суму коштів, які були перераховані відповідно до вищезазначеної платіжної інструкції. Таким чином, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин та дійшов до помилкового висновку про те, що копія платіжної інструкції № 1131 є неналежним доказом перерахунку коштів конкретно відповідачу. Висновки суду є передчасними та не відповідають фактичним обставинам справи. Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 30 000 грн зараховані на рахунок відповідача як «заробітна плата», а тому згідно з ст. 1215 Цивільного кодексу (далі ЦК) України не підлягають поверненню. Проте, такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки розмір заробітної плати відповідача у лютому 2022 року становив 20 400 грн і за весь період роботи не перевищував цієї суми. Суд першої інстанції не дослідив наведені розрахункові документи, не з`ясував фактичний розмір заробітної плати відповідача, не встановив походження та правову природу перерахованих коштів, що призвело до неправильного встановлення обставин справи, та як наслідок, ухвалення незаконного рішення. Встановивши факт відсутності укладеного між сторонами договору позики, ДП «Документ» направило відповідачу письмову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що спірна грошова сума у розмірі 30 000 грн була безпідставно набута відповідачем, а суд першої інстанції не врахував цієї обставини та помилково кваліфікував такі кошти як заробітну плату, що призвело до неправомірної відмови у задоволенні позову. Крім того, у діях ДП «Документ» відсутня добровільність виплати зазначених коштів, а у діях відповідача - наявна ознака недобросовісності, оскільки остання усвідомлювала, що отримала кошти понад свій розмір заробітної плати, проте не вжила жодних заходів для їх повернення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові у цій справі. 25 лютого 2022 року, на наступний день після повномасштабного вторгнення рф в Україну, їй та її колегам було перераховано 30 000 грн на заробітну картку із чітким призначенням платежу «заробітна плата». Таке формулювання свідчить про виплату трудового доходу, який не підлягає поверненню, навіть, якщо його розмір згодом визнається надмірним (ст. 1215 ЦК України). Згідно пояснень керівництва кошти мали характер матеріальної допомоги/премії у зв`язку з надзвичайними умовами. Жодного договору позики вона не підписувала. Крім того, позивач не повідомляв банк про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Водночас безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Суд правильно зазначав у своїх висновках, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, а більше ніж через 2 роки звернувся із вимогою про повернення сплачених коштів. Поведінка ДП «Документ» щодо здійснення спірного грошового переказу є суперечливою, оскільки підприємство, усвідомлюючи відсутність зобов`язання, зокрема, фактично укладеного договору позики на заявлену у позові суму, добровільно, систематично, здійснювало перерахування їй коштів із зазначенням призначення платежу «заробітна плата».

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 27 листопада 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом № 354 о/с від 30 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 прийнята на роботу з 02 серпня 2021 року на посаду інспектора з основної діяльності відділу обслуговування громадян м. Луцьк Департаменту організації основної діяльності ДП «Документ» з посадовим окладом 8 810 грн (а.с.15).

З довідки про доходи від 01 серпня 2025 року № 46 слідує, що загальна сума доходу ОСОБА_1 в ДП «Документ» за період роботи з вересня 2021 року по квітень 2022 року становила 193 131 грн 19 коп. (а.с.9).

25 лютого 2022 року ОСОБА_1 були перераховані грошові кошти у розмірі 30 000 грн (а.с.56-60).

Як вбачається з виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 01 липня 2022 року, на рахунок відповідача 25 лютого 2022 року (00:00 год.) надійшли грошові кошти у розмірі 30 000 грн з призначенням платежу «заробітна плата» (а.с.83, 84).

25 лютого 2022 року ДП «Документ» перерахувало суму коштів у розмірі 17 941 171 грн 50 коп. з призначенням платежу «виплата згідно договору позики за лютий 2022 року. ДП Документ», що підтверджується копією платіжної інструкції № 1131 від 18 червня 2025 року (а.с.16).

З розрахункових листків за березень 2022 року та квітень 2022 року слідує, що із заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалося утримання коштів в рахунок «погашення позики» (в оригіналі російською мовою «погашение займа»): у березні 2022 року утримано 8 211 грн, у квітні 2022 року 1 563 грн 99 коп. (а.с.18 зворот).

На підставу наказу ДП «Документ» № 105о/с від 07 квітня 2022 року відповідачу ОСОБА_1 надано соціальну відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 07 квітня 2022 року по 10 серпня 2022 року, а наказом ДП «Документ» № 291/ос від 18 липня 2022 року відповідачу надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 11 серпня 2022 року (а.с.12, 14).

Згідно з наказом № 200 о/с від 16 червня 2025 року про припинення трудового договору (контракту), відповідача звільнено із займаної посади з 24 червня 2025 року (а.с.13).

18 червня 2025 року та 21 липня 2025 року ДП «Документ» на адресу відповідача направляло письмові вимоги про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 20 225 грн 01 коп.

Як слідує зі змісту вимоги від 18 червня 2025 року, між позивачем та відповідачем укладений договір позики №65 від 25 лютого 2022 року, строк повернення якої сплив 26 лютого 2024 року (п. 4.1. договору). Залишок заборгованості становить 20 225 грн 01 коп. (з рахуванням часткового погашення за рахунок утримання коштів із заробітної плати відповідача) (а.с.8).

Проте, у вимозі від 21 липня 2025 року зазначено, що між ОСОБА_1 та ДП «Документ» договір позики не укладався, отримання нею коштів відбулось без належної правової підстави (а.с.7).

ДП «Документ» звертаючись до суду з цим позовом у своїх вимогах зазначало, що між підприємством та відповідачем ОСОБА_1 договір позики не укладався, тому помилково перераховані їй 25 лютого 2022 року грошові кошти у розмірі 20 225 грн 01 коп. підлягають стягненню з неї на користь підприємства як безпідставно набуті.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду позивач у своїх вимогах посилався на те, що між сторонами була домовленість про надання грошових коштів у позику, яку відповідач порушила згідно з нормами ЦК України, що регулюють умови виконання зобов`язань. Зі змісту наявних у справі розрахункових листів слідує, що із заробітної плати відповідача здійснювалися утримання коштів на «повернення позики». Проте, як встановлено судом, позивач не надав копії договору позики, а доказів існування факту обізнаності відповідача про укладення такого договору та належного повідомлення (інформування) її з боку позивача про відрахування коштів із заробітної плати останньої в рахунок погашення боргу судом не встановлено. Надана позивачем копія платіжної інструкції № 1131 від 18 червня 2025 року не є належним доказом перерахунку коштів конкретно відповідачу, оскільки не містить зазначення отримувача коштів, що не дає можливості ідентифікувати цей документ як підставу для повернення коштів відповідачем. Разом з тим, наведені доводи позивача суперечать змісту вимоги про повернення безпідставно набутих коштів від 21 липня 2025 року, в якій позивач вже зазначав, що між ним та ОСОБА_1 договір позики не укладався, а отримання нею коштів відбулося без належної правової підстави.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові, обґрунтовано виходив з того, що грошові кошти з призначенням платежу «заробітна плата» відповідачу були перераховані позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку набувача, що не може розцінюватися як отримання їх безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України та вони не є такими, що підлягають поверненню. Позивач, сплачуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а саме укладений договір позики, що свідчить про суперечливу поведінку позивача (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДП «Документ» про стягнення з відповідача як безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 20 225 грн 01 коп. є правильним та узгоджується з наведеними нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ДП «Документ» є законним та обґрунтованим.

В апеляційній скарзі позивач покликався на те, що 25 лютого 2022 року ДП «Документ» помилково перерахувало на зарплатний рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 30 000 грн з призначенням платежу «за договором позики», вважаючи, що між ними був укладений договір позики, і факт перерахування цих коштів на рахунок відповідача підтверджується платіжною інструкцією № 1131 від 25 лютого 2022 року та відомістю нарахування коштів № 404 від 25 лютого 2022 року, що свідчить про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. Однак, такі доводи не спростовують тієї обставини, що перераховуючи кошти відповідачу, позивач знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, проте добровільно здійснив перерахування відповідачу грошових коштів із зазначенням призначення платежу «заробітна плата». Доказів, які б спростовували суперечливу поведінку позивача останній суду не надав.

Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Державного підприємства «Документ» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: