Справа № 446/2647/24 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/1602/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 21.02.1981 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано 25.03.1997 року. 05.01.1995 року виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради народних депутатів їй, з сім`єю із п`яти осіб, було видано ордер №1769 на житлове приміщення , а саме квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач у спірній квартирі тривалий не проживає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.10.2024 року №29. Відповідачу на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , де він разом з дружиною проживає, а тому житлом забезпечений. Оскільки ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні майна не бере, покинув житло в добровільному порядку, а відтак наявні підстави визнати його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Вказує, що реєстрація відповідача у спірній квартирі створює їй перешкоди у користуванні квартирою, оскільки вона позбавлена можливості скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг. З наведених підстав просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 .

Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що спірну квартиру вона отримала на підставі ордеру від 05.01.1995 року, виданого виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради, як працівник Добротвірської ТЕС. Відповідач у спірну квартиру не вселявся, жодної участі у її ремонті та у приведенні її до належного житлового стану не приймав. Відповідач забезпечений житлом, створив нову сім`ю, разом з дружиною проживає у набутій ними у власність квартирі, не виявляв бажання проживати у квартирі та приходив лише інколи щоб провідати дітей без наміру проживати у спірній квартирі. Факт відсутності ОСОБА_2 у квартирі з 1995 року підтверджується актом від 03.10.2024 року, складеним представника Добротвірської селищної ради. Вважає необгрунтованим висновок суду про поважність причин не проживання відповідача у спірній квартирі з підстав проживання у ній позивачки зі співмешканцем, так вона одружилася і проживає в іншому місті, у спрій квартирі в даний час не проживає. Маючи намір та бажання проживати у спірній квартирі, відповідач вправі був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні приміщенням, вселення, тощо. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ,. не проживав у спірній квартирі АДРЕСА_3 з поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.02.1981 до 25.03.1997, що підтверджується копіями свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу.

05.01.1995 виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради Шевчук Л.Є. було видано ордер №1769 на право зайняття житлового приміщення АДРЕСА_3 , на сім`ю у складі п`яти осіб: вона, чоловік ОСОБА_2 , їхні діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 .

Витягом про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_3 від 02.10.2024 доводиться, що на у такій квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Актом від 03.10.2024 представників Добротвірської селищної ради доводиться, що на підставі свідчень ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_2 дійсно не проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідач в суді апеляційної інстанції ствердив, що дійсно у спірній квартирі не проживає, після одруження та придбання у 2018 році квартири АДРЕСА_2 разом з дружиною проживає у цій квартирі.

Відповідно до ухвали Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24.10.2000 у справі №2-480, судом було затверджено мирову угоду між сторонами відповідно до якої сторони добровільно розподілили спірну квартиру та вирішили, що ОСОБА_10 виділяється дві кімнати (вітальня та спальня) площею 17 кв.м. та 14 кв.м., а ОСОБА_2 виділяється дві інші кімнати (дві дитячі) площею 23,07 кв.м. У спільному користуванні залишається туалет, кухня, коридор, ванна. Також, сторони розподілили відповідно до площі сплату комунальних послуг.

Як видно з даних АТ «ДТЕК Західенерго», наданих 25.10.2024 та 04.12.2024, квартира АДРЕСА_3 має розподілені особові рахунки, а саме окремий рахунок для сплати комунальних послуг має позивачка та відповідач.

Також, як видно з наданих сторонами даних, станом на 22.10.2024 у ОСОБА_2 була заборгованість за комунальні послуги у сумі 11877,90 грн., і станом на 04.12.2024 заборгованість відсутня.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2024 доводиться, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , право власності зареєстроване 04.07.2018 року.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оскільки йому не чиняться перешкоди у проживанні у цій квартирі, створив іншу сім`ю та разом з дружиною проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що належить їм на праві спільної часткової власності, його частка становить .

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи рішення суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно зі статте 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 у справі № 752/15078/18 зазначив, що аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення, а повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі понад визначений законом шестимісячний строк, і ця обставина визнається відповідачем, який як на поважність причин непроживання у спірній квартирі посилається на те, що проживати у такій квартирі не мав і не має можливості в даний час, оскільки у квартирі проживає його колишня дружина з її чоловіком, з яким вона перебуває у шлюбі.

Вважаючи доведеним перед судом той факт, що починаючи з 1997 року до 2010 року позивачка ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі зі співмешканцем, а через певний час зі своїм чоловіком, з яким з 2018 року перебуває у шлюбі, що робило неможливим проживання відповідача у спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач був відсутній у спірній квартирі не з власної волі, а його проживання у цій квартирі було неможливим через проживання у такій квартирі позивачки, як колишньої його дружини з її співмешканцем та згодом із чоловіком, і за таких обставин дійшов висновку про те, що відповідач не проживав у спрій квартирі з поважних причин.

На думку колегії суддів такі висновки суду не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи.

Як вбачається з ухвали Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 24 жовтня 2000 року, постановленої за результатами розгляду позову ОСОБА_11 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на житлову площу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру, між сторонами затверджено мирову угоду, згідно якої вони добровільно розподілили квартиру АДРЕСА_4 , згідно з яким ОСОБА_11 виділяється дві кімнати (вітальня та спальня) відповідно площею 17 кв.м і 14 кв.м, ОСОБА_2 - дві інших кімнати житловою площею 23.07 кв.м, кухня, коридор, ванна і туалет залишаються у спільному користуванні.

Мировою угодою визнано, що оплата квартплати та плати за теплоенергію здійснюється кожним зі сторін окремо відповідно до вищевказаного розподілу квартири.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов мирової угоди ОСОБА_2 та ОСОБА_11 були присвоєні окремі особові рахунки на комунальні послуги.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження виконання сторонами інших умов мирової угоди, звернення ОСОБА_2 за виконанням мирової угоди в примусовому порядку, що ОСОБА_2 після укладення мирової угоди користувався виділеними йому кімнатами у спірній квартирі, доказів чинення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 у користуванні ним виділеними йому кімнатами, доказів звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування з приводу чинення йому перешкод у користуванні квартирою та проживанні у квартирі.

Як на причини непроживання у спірній квартирі, ОСОБА_2 посилався на відсутність у нього ключів від замка вхідних дверей квартири, що позивачка категорично заперечила, пояснюючи те, що відповідач має ключі від замка до вхідних дверей квартири, оскільки замок від вхідних дверей вона не замінювала.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.11.2024 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 (дружина відповідача) є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної часткової власності в розмірі частки, право власності на квартиру зареєстроване 04.07.2018 року на підставі договору купівлі продажу від 04.07.2018 року.

А відтак, безспірним є те, що відповідачу на праві власності належить частка квартири АДРЕСА_2 , тобто в тому ж самому населеному пункті, що і спірна квартира.

Як ствердив ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, він фактично разом з дружиною, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі, проживає у квартирі АДРЕСА_2 з часу придбання квартири, наміру вселятися у спірну квартиру немає, наміру проживати у ній також немає, а оскільки спірна квартира перебуває у державній власності, він бажає скористатися правом на приватизацію належної йому частки.

Відповідач набув право власності на інше житло, а саме на частку у квартирі АДРЕСА_2 , а відтак і набув право користування цим житлом, і як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач у цьому житлі проживає разом з дружиною, що свідчить про обрання ним іншого місце проживання, втрату ним інтересу на проживання у спірній квартирі, і як встановлено судом, його інтерес пов`язаний лише з питанням приватизації належної йому частки у спірній квартирі.

Судом апеляційної інстанції з пояснень відповідача встановлено, що він немає наміру користуватися спірною квартирою АДРЕСА_1 для проживання, має намір лише приватизувати належну йому у квартирі частку.

Слід зазначити, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, однак вищенаведене та встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, не свідчать про ставлення відповідача до спірної квартири, як до свого постійного місця проживання.

Довідкою директора ВП «Добротвірська теплова електрична станція АТ «ДТЕК «Західенерго» підтверджується, що у ОСОБА_2 , станом на 01.12.2024 року була заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії, холодної та гарячої води, водовідведення та абонплати у розмірі 11878.01 грн., яка станом на 04.12.2024 року відсутня, оскільки ОСОБА_2 , повністю погасив зазначену суму заборгованості, тобто заборгованість на день пред`явлення позову існувала.

Судом апеляційної інстанції з пояснень ОСОБА_1 встановлено, що вона з осені 2022 року в спірній квартирі не проживає, так як разом з чоловіком проживає в іншому населеному пункті, в м. Буськ. Такі пояснення позивачки підтвердила донька сторін ОСОБА_3 та свідки, допитані судом першої інстанції, які ствердили, що ОСОБА_2 , в спірній квартирі не проживає протягом тривалого часу, і що ОСОБА_13 з осені 2022 року також у спірній квартирі не проживає.

Разом з тим, ОСОБА_2 до спірної квартири не повернувся, квартирою не цікавився, не оплачував послуги, у зв`язку з чим у нього склалася заборгованість по оплаті за квартиру, яка була сплачена відповідачем вже під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом не встановлено чинення відповідачу позивачкою чи іншими особами перешкод ОСОБА_2 у проживанні у спірній квартирі, зі зверненнями з цього приводу в житлові органи, органи поліції, відповідач не звертався.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення щодо позову третіх осіб, дітей сторін, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про те, що вони позов ОСОБА_1 підтримують, просять його задовольнити, підтверджують достовірність обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, стверджують про те, що батько, ОСОБА_2 , дійсно на протязі багатьох років не проживає у спірній квартирі, квартирою не цікавиться, його речей у квартирі немає та покинув квартиру добровільно. Ніяких перешкод у проживанні у вказаній квартирі матір`ю (позивачкою) чи іншими особами йому не чинилися, від добровільно поїхав з квартири проживати до нової сім`ї.

Аналогічні пояснення надала ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, підтримавши апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Вищезазначене підтверджується актом від 03.10.2024, складеним представниками Добротвірської селищної ради на підставі свідчень Петрової Г.М. та Бусько М.М., про те, що ОСОБА_2 дійсно не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , та показаннями свідків, допитаних судом першої інстанції, які підтвердили, що ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає тривалий час, і що позивачка з 2022 року у спірній квартирі також не проживає.

Клопотань з приводу допиту в судовому засіданні свідків, відповідач в суді першої інстанції не заявляв, відзив на позов та на апеляційну скаргу судам не надав.

З огляду на тривале непроживання ОСОБА_2 в спірній квартирі, а також з огляду на те, що незважаючи на відсутність останнім часом причин, за яких, як вказував відповідач, він не міг проживати у спірній квартирі, відповідач у спірну квартиру не вселився, враховуючи те, що відповідач разом з іншою дружиною проживає в квартирі, що належить їм на праві спільної часткової власності, що ним не заперечувалося, що в сукупності свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири та користування нею для проживання, відсутність у відповідача наміру у ній проживати, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не проживав у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців без поважних причин.

Зважаючи на предмет спору, суть заявлених позовних вимог та встановлених судом апеляційної інстанції обставин у цій справі, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та обгрунтованими, такими, що підлягають до задоволення.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати склаждаюттся з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Стаття 141 ЦПК України визначає розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина 2 статті 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1211.20 грн. судового збору за подання позову та 1816.80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішенняє:1)неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04 квітня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратившим право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211.20 грн. судового збору за подання позову та 1816.80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21.11.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк