Справа № 134/204/22
Провадження № 22-ц/801/2127/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лабай О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 рокуСправа № 134/204/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Панасюком Володимиром Борисовичем, та за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 30 липня 2025 року у селищі Крижопіль суддею цього суду Лабаєм О.В., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 20.07.2006 року ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписана відповідачем заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 25.11.2021 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 24678,12 грн. яка складається з 24678,12 грн. заборгованість за тілом кредиту, в.тч. 000,00 заборгованість за поточним тілом кредиту; 24678,12 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 000,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 нараховано комісії.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь відповідну заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

30.07.2025 року рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 11 865, 52 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 192, 86 грн. Стягнено з АТ КБ «Приватбанк на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи в сумі 3447, 04 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Панасюка В.Б., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт у скарзі зазначає, що подані до суду позивачем документи в обґрунтування заявлених позовних вимог викладені російською мовою, а належно оформленого перекладу на державну мову до матеріалів справи не долучено, що, на думку відповідача, суперечить вимогам ст. 10 Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України.

Також вказує, що матеріалами справи не підтверджено, що відповідач підписувала заяви про приєднання до умов та правил надання послуг від 20.07.2006 року, відтак судом безпідставно встановлено зобов`язання відповідача виконувати положення, які вона не узгоджувала.

Водночас, апелянт зауважує, що сторони визнають факт отримання та повернення коштів, однак вважає, що спір стосується виключно в частині нарахувань відсотків, пені та штрафів.

При цьому, скаржник наголошує, що відсутні підстави вважати, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.07.2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Також відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, скаржник стверджує, що відповідач сплатила позивачу більше коштів, ніж отримала, а тому заборгованість відсутня.

На адресу апеляційного суду від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не вказала, що під час підписання анкети-заяви, вона не розуміла її змісту, оскільки вона викладена іноземною мовою - російською, і цю мову вона не розуміє і викладений нею текст прочитати не може.

При цьому, вказує, що важливим є факт визнання відповідачем належного виконання нею умов кредитного договору до 07.12.2017 року, в тому числі і в частині сплати процентів з посиланням на відсутність заборгованості станом на цю дату.

До того ж, наголошує, що поведінка відповідача в спірних правовідносинах є суперечливою та недобросовісною.

Крім того, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якому просить його скасувати в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь ОСОБА_1 витрат на проведення експертизи та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні такої вимоги.

В заперечення проти апеляційної скарги представник АТ КБ «Приватбанк вказує, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не враховував висновок експерта № 1680/24-21 та позовні вимоги не були задоволенні на користь відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній нею частині без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення із позивача на користь відповідача витрат на проведення експертизи.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам не в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2006 року ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписана відповідачем заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (том 1 а.с. 28, том 2 а.с. 46).

До матеріалів справи також додані заяви на приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 01.10.2014 року, від 02.10.2019 року та від 15.06.2020 року, що містять погодження з ОСОБА_1 різних умов договору залежно від виду кредитної карти (т. 2 а.с. 87-90, 91-94, а.с. 177,).

Згідно із наданим банком розрахунку розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 25.11.2021 року становить 24678,12 грн. яка складається з 24678,12 грн. заборгованість за тілом кредиту, в.тч. 000,00 заборгованість за поточним тілом кредиту; 24678,12 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 000,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 нараховано комісії (т. 1 а.с. 4-17).

З виписки АТ КБ «ПриватБанк» за вищевказаним договором за період з 21.07.2006 року по 14.05.2021 року вбачається рух коштів по рахунку відповідача та використання відповідачем кредитних коштів шляхом використання наданої кредитної картки протягом вказаного періоду (том 1 а.с. 18 25).

Висновком експерта Вінницького відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз від 20.09.2024 року № 1680/24-21 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на заяві про видачу кредитної картки від 20.07.2006 року в двох графах «Клієнт», - виконанні не ОСОБА_1 , а іншою особо (т. 2 а.с. 119 - 123).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення відповідача із відповідними Умовами кредитування, зокрема про можливість нарахування банком відсотків за користування кредитом.

З урахуванням того, що домовленості про сплату відсотків за користування коштами підписана відповідачем Анкета-заява до Договору про надання банківських послуг від 20.07.2006 року не містить, суд дійшов висновку, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню в відповідача на користь позивача, становить 11 865, 52 грн, що складається із тіла кредиту.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 6, 11, 525, 627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Частиною 3 ст. 642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, що визначені змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч.1 ст.623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, що встановлені договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши відсутність доказів ознайомлення відповідача із відповідними Умовами кредитування, в тому числі щодо можливості нарахування банком відсотків за користування кредитом, дійшов правильного висновку про те, що такі Умови кредитування не є доказом того, що саме їх розумів відповідач, ознайомився і погодився із ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк».

Відтак, зважаючи на недоведеність правомірності нарахування відсотків за користування кредитними коштами, суд обґрунтовано вважав, що такі суми не можуть включатися до загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню, а тому сплачена відповідачем сума таких відсотків повинна бути зарахована в якості погашення заборгованості за тілом кредиту.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність вищенаведених висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд, з поміж іншого, звертає увагу також на те, що надані позивачем Умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 3 42/180/17).

Роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й постановою Верховного Суду України від 11.03.2015 року, і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також у постанові від 03.07.2019 року у справі № 14-131цс19 Верховним Судом викладена правова позиція про неможливість застосування до аналогічних спірних правовідносин норм, що викладені у ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку (www.monobank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «Універсал Банк», як з моменту виникнення спірних правовідносин, так і до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Внаслідок цього, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг із Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих суду доказів про конкретні, запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

В даному випадку Анкета-заява позичальника не містить умов та порядку нарахування відсотків у випадку порушення строку виконання основного зобов`язання.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що нарахування відсотків за порушення грошового зобов`язання, що визначені у наданому суду витягу із Умов та правил надання банківських послуг, неможливо вважати обґрунтованим, повністю узгоджується із наведеними вище нормами матеріального права та правовими позиціями Верховного Суду, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що подані до суду позивачем документи в обґрунтування заявлених позовних вимог викладені російською мовою, а належно оформленого перекладу на державну мову до матеріалів справи не долучено, що, на думку відповідача, суперечить вимогам ст. 10 Конституції України та Цивільного процесуального кодексу України, не дають підстав для висновку про те, що під час підписання анкети-заяви, вона не розуміла їх змісту.

Посилання відповідача на те, що вона не підписувала заяву про приєднання до умов та правил надання послуг від 20.07.2006 року, відтак судом безпідставно встановлено зобов`язання відповідача виконувати положення, які вона не узгоджувала, апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що отримання кредитної карти та користування нею протягом тривалого часу свідчить про прийняття відповідачем запропонованих банком умов договору банківських послуг, в тому числі кредитного договору, як його складової.

Також необхідно врахувати і той факт, що відповідач визнала факт укладення відповідного кредитного договору, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Твердження скаржника про те, що відповідач сплатила позивачу більше коштів, ніж отримала, а тому заборгованість відсутня, ніякими належними доказами не підтверджується, та спростовується наданою позивачем випискою по рахунку відповідача, з якої вбачається розмір погашеного кредиту.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України таку апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній нею частині - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» щодо безпідставності стягнення судом із позивача на користь відповідача витрат за проведення судової експертизи, то апеляційний суд враховує наступне.

Як визначено ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу вимог ч. 4 ст. 139 ЦПК України, суми, що підлягають виплаті залученому судом зокрема, експерту, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок.

Згідно із ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу у кримінальних та цивільних справах» оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів.

Частинами 2, 3 ст. 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Частина 1 ст.1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (ч. 1 ст. 71 цього Закону).

Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке: - витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат; - висновок експерта можу бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і за замовленням учасника справи; - при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.11.2023 року у справі № 712/4126/22 звернула увагу на те, що вирішальним у питанні відшкодування витрат за проведення експертизи являється саме факт врахування висновку експерта під час прийняття рішення. Якщо суд відхиляє висновок експерта як доказ, тому й підстав для відшкодування відповідних витрат за проведення експертизи сторона не має.

Відтак, сторона на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за проведену експертизу, якщо такі витрати пов`язані із розглядом справи, зокрема судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Так, 30.04.2024 року ухвалою суду першої інстанції, за клопотанням представника відповідача, призначено у даній цивільній справі судово - почеркознавчу експертизу. До того ж, тією ж ухвалою суду витрати за проведення експертизи покладено на відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до наданого відповідачем рахунку № 4493 від 10.11.2023 року та акту здачі приймання висновку експерта № 1680/24-21 витрати на проведення такої експертизи становили 7 169, 40 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не було враховано висновок експерта № 1680/24-21 та позовні вимоги були задоволенні, хоч і частково, але не через обставини, встановлені вказаним висновком експерта, а тому не на користь відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач не мав правових підстав для отримання компенсації за проведення експертизи в розмірі 3 447, 04 грн.

Отже, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на проведення експертизи, та ухвалити нове судове рішення, яким витрати за проведення експертизи покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Панасюком Володимиром Борисовичем, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 30 липня 2025 року в частині стягнення із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення експертизи в сумі 3 447, 04 грн скасувати, ухвалити нове, яким витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у даній справі покласти на ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Понесені скаржником ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за нею.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді Т. Б. Сало

О. С. Панасюк