Справа № 758/1537/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді - Якимець О. І., за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в :

позивач Акціонерне товариство «Сенс банк» звернулося до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення із квартири, за адресою: АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову вказується, що 08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Укрсиббанк» та фізичними особами.

Зазначається, що 09.12.2019 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Дельта Банк» та фізичними особами.

12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Як стверджується у позові, позивачу належить на праві приватної власності - квартира, загальною площею 34,1 кв.м, житлова площа 18,2 кв.м, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачем таке право було зареєстроване відповідно до договору іпотеки.

У позові наголошується, що 24.05.2005 між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту № 0, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 26 800,00 дол. США.

При цьому, вказується, що в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 0, іпотекодавці передали в іпотеку: квартиру, загальною площею 34,1 кв.м, житлова площа 18,2 кв.м, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Акцентується, що оскільки ОСОБА_4 не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору - АТ «Альфа-Банк» звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п 4.3. Іпотечного договору) та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

У позові звертається увага на те, що Державний реєстратор Толочко Я.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 61931785 від 30.11.2024.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: квартиру, загальною площею 34,1 кв.м, житлова площа 18,2 кв.м, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зауважує, що згідно довідки в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - власником якої є АТ «Альфа Банк», зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, зазначається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої (неповнолітньої) особи.

Таким чином, подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Сенс Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Сенс Банк».

05.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, вказується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Міським відділом ДРАЦС Новоград-Волинського МУМЮ Житомирської області 03.08.2011.

У відзиві зазначається, що після смерті ОСОБА_4 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 52/2012.

Зауважується, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як діти спадкодавця є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , прийняли спадщину, і зокрема: квартиру АДРЕСА_2 , натомість Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою у видачі свідоцтва на вказану квартиру їм було відмолено в зв`язку із наявності іпотечної заборони вказану на квартиру.

Як стверджується у відзиві, позивач, як правонаступник прав АКІБ «УкрСиббанк» за Договором кредиту № 31- 4NI/05-2005И та договором іпотеки № 31-4NI/05-2005И звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, в зв`язку із чим відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського МНО Толочко Я.М. № 61931785 від 30.11.2021 про державну реєстрацію прав (із відкриттям розділу) квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована за позивачем (АТ «Альфа Банк»).

У відзиві звертається увага на те, що позичальнику ОСОБА_4 24.05.2005 було надано кредит в розмірі 135 340,00 грн на придбання квартири АДРЕСА_2 , яка була придбана останньою в цей же день 24.05.2005 за ціною 180 638,50 грн. Вартість квартири була сплачена продавцю покупцем до підписання та нотаріального посвідчення договору.

В подальшому вказана квартира була передана в іпотеку банку відповідно до договору № 31-4NI/05-2005И на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника.

На думку відповідача, зазначене свідчить про те, що вказана квартира була придбана ОСОБА_4 частково за кредитні кошти, а частково за власні кошти, що створює умови відповідно до положень ст. 109 ЖК України щодо неможливості виселення таких осіб без надання іншого житла.

Також у відзиві вказується, що на момент смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) остання була зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_2 , де на той час були зареєстровані її діти - відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які прийняли вказану квартиру у спадщину, але не отримали свідоцтво в зв`язку із наявністю іпотечної заборони. Відтак, зі смертю позичальника ОСОБА_4 відбувся перехід права власності на вказану квартиру до відповідачів. У вказаній квартирі відповідачі проживають і наразі, використовуючи її як єдине житло та місце проживання.

А відтак, на думку відповідача, в цій справі підлягають врахуванню також положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно з якими кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, відповідач вважає, що позивач не довів, що втручання у право на мирне володіння відповідачами вказаним житлом буде пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками не призведе до втручання у його право на повагу до його житла, передбачене Конвенцією, що не призведе до втрати житла, а отже необхідного балансу між метою, якої необхідно досягти, та засобами, які застосовуються буде дотримано.

03.06.2025 до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, за підписом начальника служби ОСОБА_5 , в яких Служба у справах дітей та сім`ї заперечує проти позовних вимог та просить розглянути справу без участі представника служби у справах дітей та сім`ї.

У поясненнях, зокрема, зазначається, що неповнолітня ОСОБА_3 перебуває в Службі на первинному обліку з 08.07.2016, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування відповідно до розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.10.2016 № 700. Мати дитини ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батько дитини ОСОБА_6 позбавлений батьківських прав відповідно до рішення Подільського районного суду міста Києва від 11.08.2016. Даним рішенням встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_7 та призначено піклувальником брата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також вказується, що неповнолітня ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.08.2010. Дана квартира перебуває на контролі органу опіки та піклування, Служба звернулася листом від 07.04.2016 за № 106-2157 до Генерального директора комунального концерну «Центр комунального сервісу» ОСОБА_8 не здійснювати будь-яких правочинів стосовно житлової площі та майна за адресою реєстрації неповнолітньої ОСОБА_3 без дозволу органу опіки піклування.

Наголошується, що 29.05.2025 спеціалістами Служби здійснено обстеження умов проживаю неповнолітньої ОСОБА_3 , складено відповідний Акт.

Таким чином, Служба у справах дітей та сім`ї, просить відмовити в задоволенні позовної заяви АТ «Сенс Банк», а при розгляді справи та винесенні рішення просить врахувати інтереси дитини.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04.02.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків терміном п`ять днів з моменту отримання копії ухвали з урахуванням вимог, викладених у такій ухвалі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального провадження.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05.05.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Учасники провадження у судове засідання 03.10.2025 не з`явились, повідомлялися належним чином.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті у судовому засіданні без участі учасників судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

24.05.2002 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено кредитний договір № 31-4NI/05-2005И (далі - Кредитний договір № 31-4NI/05-2005И).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 31-4NI/05-2005И банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 26 800 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, на день укладення цього договору, складає 135 340,00 грн у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі.

Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору № 31-4NI/05-2005И цільове призначення (мета) кредиту: придбання однокімнатної квартири номер АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 2.1 Кредитного договору № 31-4NI/05-2005И у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається:

2.1.1. іпотека, однокімнатної квартири номер АДРЕСА_3 , згідно договору іпотеки № 31-4NI/05-2005И від 24.05.2005;

2.1.2. порука, згідно договору поруки № 31-4NI/05-2005И від 24.05.2005 укладеного з гр. ОСОБА_9 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

2.1.3. майно і кошти позичальника, на які може бути звернене стягнення у відповідність з чинним законодавством України.

Кредит, наданий банком, також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (п. 2.3 Кредитного договору № 31-4NI/05-2005И).

У випадку невиконання позичальником умов цього договору про надання забезпечення належного виконання зобов`язань за цим договором, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язань за цим договором або погіршення його умов (стану забезпечення, умов його зберігання), термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит - обов`язковим до повернення в порядку встановленому розділом 11 цього договору (п. 2.3 Кредитного договору № 31-4NI/05-2005И).

24.05.2005 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки № 31-4NI/05-2005И від 24.05.2005 (далі - Договір іпотеки № 31-4NI/05-2005И), відповідно до умов якого іпотекодавець передрає в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, зазначене в п. 1.4 цього договору. За домовленістю сторін вартість предмету іпотеки складає 144 510,80 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки № 31-4NI/05-2005И іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за Кредитним договором № 31-4NI/05-2005И від 24.05.2005 (кредитний договір 1), за Договором № 158/31 про відкриття картрахунку та видачу платіжної картки від 24.05.2005 та Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № 158/31 від 24.05.2005 (кредитний договір 2).

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2005, укладеного між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), за яким продавець продала, а покупець купила квартиру АДРЕСА_2 , що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 18,20 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 44 років померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, серії НОМЕР_2 , актовий запис 398.

Стороною відповідача долучено копію листа Чотирнадцятої київської державної нотаріальною контори від 23.11.2020 адресованого ОСОБА_1 , в якому зазначено наступне:

«Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №53/2012 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. 24.05.20025 року за реєстровим №І133-У була накладена заборона на нерухоме майно, а саме: на квартиру

АДРЕСА_3 (вимога кредитора) банку ПАТ «Дельта -Банк» надійшла 12.03.2012р. з пропущенням строку подачі заяви №17.5/1131/12 про що повідомлено спадкоємцям.

Свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру спадкоємцям не видавалось в зв`язку з накладенням заборони».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності № 287467620 від 30.11.2021, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить АТ «Альфа Банк».

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 98096720, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 24.08.2023 зареєстровано 3 осіб:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, з вказаного реєстру вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі з 14.08.2010, ОСОБА_1 зареєстрований з 19.08.2010, ОСОБА_2 зареєстрована з 15.10.2019.

Службою у справах дітей і сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надано пояснення, зі змісту яких вбачається, що неповнолітня ОСОБА_11 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування відповідно до розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.10.2016 № 700.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей і сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації за адресою АДРЕСА_1 , у неповнолітньої ОСОБА_12 добрі умови проживання, квартира облаштована меблями, побутовою технікою, речами повсякденного користування, тощо.

Вбачається, що АТ «Сенс Банк» було направлено ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вимогу про усунення порушень та про добровільне звільнення житлового приміщення/виселення.

Також, до матеріалів позовної заяви долучено копії: витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань щодо ТОВ «Сенс Банк»; виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань щодо АТ «Сенс Банк»; рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк»; прокотолу № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022; Статуту АТ «Сенс Банк»; прокотолу № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до приписів статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19.

Матеріали справи підтверджують що спірне нерухоме майно було набуто не лише за кредитні кошти, а також за особисті кошти ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зазначено, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем не доведено та не надано належних доказів про наявність у власності відповідачів іншого житла.

У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2020 у справі № 630/588/17 (провадження № 61-40350св18) зробив висновок, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з вимогами, установленими ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Отже, усталеним є підхід в застосуванні ст. 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації вбачала за недоцільне виселення, посилаючись на проживання в спірній квартирі неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування.

Основний документ, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, Закон України «Про охорону дитинства», стаття 18 якого забезпечує право дитини на користування житлом її батьків та право на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Тобто право дитини на користування житлом, право на користування яким мають її батьки, встановлено законом і є похідним від відповідного права батьків.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням Інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Виселення неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів.

З огляду на викладене, керуючись статтею 47 Конституції України, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 3 Конвенції про права дитини, статтею 9 Житлового Кодексу України, положеннями Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та Сімейного кодексу України, беручи до уваги пояснення Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, виходячи з інтересів дітей, оскільки виселення без надання іншого житлового приміщення придатного для проживання сім`ї порушуватиме права відповідачів на житло, зазначене не відповідає їх інтересам та може привести до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей, таким чином суд не встановив обставин, які б давали можливість дійти висновку про існування законних підстав для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім того під час розгляду справи позивачем не запропоновано відповідачу із малолітніми дітьми іншого житлового приміщення з дотриманням вимог ч. 2 ст. 109 ЖК України.

Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, отже судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 280-284, 354, ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс банк», місцезнаходження - місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 100, ;

відповідач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок № 14, .

Повний текст судового рішення складено 13.10.2025.

Суддя О. І. Якимець