Справа № 464/2681/25
пр.№ 2/464/1504/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.11.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за участі представників сторін: позивача ОСОБА_1 адвоката Гордієнко О.Ю., відповідача адвоката Труша І.М.,

у с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до Сихівського районного суду м.Львова з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 з підстав непроживання в такій.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду судової справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 20 травня 2025 року позовну заяву залишив без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Суддя ухвалою від 27 травня 2025 року прийняв позов до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Покликається, що з 2005 року, часу розлучення з дружиною, у спірній квартирі постійно не проживав. Намагався повернутися до квартири, де проживають його повнолітні діти позивачі по справі, але починались конфлікти, надалі вони поміняли вхідні двері та змінили ключі. На даний час не володіє правом власності на житло.

Під час судового розгляду справи у судовому засіданні:

позивач ОСОБА_1 з представником надали пояснення у підтримання обставин, викладених у позові, та просять позов задоволити. Позивач ствердила, що відповідач, який є її батьком, з 2010 року остаточно у спірній квартирі не проживає без причин;

позивач ОСОБА_2 позов підтримав та надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви;

відповідач та його представник позов заперечили з підстав, що саме відповідачу як основному квартиронаймачу надавалась спірна квартира для проживання. Ствердив, що дійсно з 2010 року остаточно не проживав у квартирі, однак така відсутність була вимушена розлучення з дружиною, конфлікти з дітьми, догляд за престарілою матір`ю в с.Вербіж Стрийського району Львівської області, а з 2011 року постійне проживання з фактичною дружиною ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її житлі у м.Винники.

Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України).

За позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року) обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачами заявлено вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, ретельно досліджуючи які, суд ураховує наступне.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі ст.ст.29, 379 ЦК України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

У ст.61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

За вимогами ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц).

28 вересня 1995 року відповідачу основному наймачу з сім`єю: ОСОБА_5 дружиною, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 дітьми надано право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується ордером за № 000092.

На даний час у цій квартирі мають зареєстроване місце проживання сторони, що визнається останніми та підтверджується відомостями з реєстру Львівської міської територіальної громади та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право від 10 березня 2025 року приватної власності на квартиру не зареєстровано, про що також ствердили сторони.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , сусіди позивачів, будучу приведеними до присяги та попередженими про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України за давання суду завідомо неправдивих показань, показали, що відповідач разом з колишньою дружиною та дітьми проживав у спірній квартирі. З 2005 року у ній не проживає, адже покинув сім`ю та пішов жити до іншої жінки. Ствердили, що відповідачу не чинилися перешкоди у користуванні квартирою, очевидцями таких подій не були, відповідач ніколи не скаржився та поліцію з цього приводу не викликав.

У якості свідків у порядку ст.92 ЦПК України допитані позивачі, які будучу приведеними до присяги та попередженими про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України за давання суду завідомо неправдивих показань, показали, що відповідач є їх батьком, вони разом із матір`ю проживали у спірній квартирі (матір померла у 2022 році). Після розлучення з матір`ю у 2005 році батько періодично проживав у квартирі, а у 2010 році остаточно із своїми речами переїхав до іншої жінки. З цього часу він у квартирі не проживав, його речей там немає, житлово-комунальні послуги не сплачував, перешкод у користуванні житлом не чинилося, періодично приходив лишень в гості. Ствердили, що відповідач ніколи не висловлював прагнень повернутися до їх квартири.

Описані логічні й послідовні показання допитаних осіб в якості свідків, правдивість яких не оспорюється, не містять протиріч та доповнюють один одного, узгоджуються із письмовими доказами у справі: довідкою «УКРПОШТА» щодо відсутності кореспонденції на адресу відповідача, квитанціями щодо оплати за житлово-комунальні послуги позивачем, актами ЛКП «Під Зуброю» від 19 серпня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 04 березня 2025 року, складеними за участі сусідів, за якими відповідач не проживає у спірній квартирі. Достовірність доказів не оспорюється.

Факт непроживання відповідача у спірній квартирі з 2010 року підтверджується також показаннями самого відповідача (допитаний в якості свідка у порядку ст.92 ЦПК України), який ствердив, що проживав у спірній квартирі разом із сім`єю. У судовому порядку у 2005 році розлучився із дружиною ОСОБА_5 (підтверджується рішенням суду, що надалі у 2013 році оформлено в органах реєстрації актів цивільного стану). У зв`язку із конфліктними ситуаціями у 2010 році виїхав з квартири. Протягом 14 років проживав у Винниках в цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час проживає продовжує там проживати та займається питанням оформленням спадщини, у тому числі і в судовому порядку.

Аналізуючи показання відповідача, суд виснував, що відповідач і не мав наміру реального повернення до спірної квартири, адже мав свою сім`ю та проживав за іншою адресою.

Твердження відповідача щодо перешкод зі сторони позивачів у доступі до квартири є голослівними та жодними доказами не підтверджуються, адже достатньо тривалий час - 2010 року мав можливість з використанням правових механізмів звертатися до відповідних органів влади за захистом своїх прав. Водночас таких фактів відповідачем не вчинено, що визнається і самим відповідачем. Відсутність у відповідача на праві приватної власності житла не є правовою підставою для відмови у позові, а жодних поважних причин, які б надавали відповідачу право зберегти за собою право користування житловим приміщенням, ним не надведено.

Інші письмові докази технічний паспорт на квартиру, витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, не доводять і не спростовують заявлені вимоги.

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку, що позивачами переконливо доведено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування ним, поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні такою судом не встановлено, поведінка відповідача свідчить про свідому втрату інтересу до квартири, що має наслідком задоволення позову. Суд погоджується зі слушною позицією сторони позивача.

Відповідач, який користується професійною правничою допомого адвоката, всупереч процесуальному обов`язку, не належними та достатніми доказами не спростував докази позивачів, а доводи зводяться до власного суб`єктивного бачення обставин справи. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог (постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 27 січня 2021 року у справі № 607/16163/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19).

Відомості, які б спростували даний висновок суду та доводили протилежне, відсутні. У даній справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

У порядку ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти сплачені позивачами при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задоволити позов.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1211,20 грн судового збору на кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивачі:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 26 листопада 2025 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО