Справа №489/6115/25
Провадження №2/489/3061/25
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
27 листопада 2025 м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судового засідання - Горецькою П.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав
Позивачка, через свою представницю - адвокатку Ротар А.Л., звернулася до суду з позовом, яким просила: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; призначити ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 . Відповідачі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2022. Під час вказаного шлюбу у них народилася спільна дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час, малолітня ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з позивачкою і перебуває на її повному утриманні. Лише на плановий місячний прийом до педіатра за вимогою лікаря, дитину проводила бабуся по батьковій лінії ОСОБА_5 . Батько дитини, ОСОБА_3 , не має бажання піклуватися про свою дитину, з моменту її народження він жодного разу не приїздив до неї та не цікавився її життям. Батько дитини не заперечує щодо подальшого усиновлення ОСОБА_6 позивачкою. Мати дитини, ОСОБА_2 , одразу після народження ОСОБА_4 , зникла у невідомому напрямку і до цього часу її місце знаходження лишається невідомим. З моменту народження дитини, відповідачі жодного разу не цікавилися її долею, не приймали будь-якої участі у її житті, піклуванні та вихованні, не допомагають фінансово у питаннях, пов`язаних із утриманням дитини, а також не цікавляться її станом здоров`я. Вважає, що відповідачі втратили батьківський зв`язок з дитиною, а дитина не пам`ятає своїх біологічних батьків через відсутність уваги та турботи. Позивачка займається вихованням та розвитком дитини, її станом здоров`я, тощо.
Ухвалою суду від 05.08.2025, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження та зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору.
Ухвалою суду від 22.10.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від представниці позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили.
Від представниці третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідною донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Позивачка у позові зазначає, що ОСОБА_4 , з моменту народження та по теперішній час проживає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні та вихованні. Батько дитини, ОСОБА_3 , не має бажання піклуватися про свою дитину, з моменту її народження він жодного разу не приїздив до неї та не цікавився її життям. Мати дитини, ОСОБА_2 , одразу після народження ОСОБА_4 , зникла у невідомому напрямку і до цього часу її місце знаходження лишається невідомим.
Норми права та мотиви їх застосування.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Також у цій справі («Хант проти України») суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідною донькою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, сформованого 02.04.2025, ОСОБА_9 зареєструвала шлюб 21 лютого 1955 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є рідною донькою ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 18.03.2025, ОСОБА_11 зареєструвала шлюб 09 червня 1978 та змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».
ОСОБА_7 зареєструвала шлюб 24 вересня 1983 та змінила прізвище на « ОСОБА_15 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 .
Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, сформованого 18.03.2025, ОСОБА_11 зареєструвала шлюб 09 червня 1978 та змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , ОСОБА_16 зареєструвала шлюб 09 грудня 1989 та змінила прізвище на « ОСОБА_17 ».
З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 , вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є рідною донькою ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .
Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , ОСОБА_18 зареєструвала шлюб 02 червня 2016 та змінила прізвище на « ОСОБА_21 ».
Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є двоюрідними братом та сестрою.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2022, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 . Шлюб між ними розірвано на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.10.2024.
З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідною донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Позивачка зазначає, що майже, з моменту народження та на даний час, малолітня ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з нею і перебуває на її повному утриманні. Відповідачі жодного разу не цікавилися долею дитини, не приймали будь-якої участі у її житті, піклуванні та вихованні, не допомагають фінансово у питаннях, пов`язаних із утриманням дитини, а також не цікавляться її станом здоров`я.
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» сімейна амбулаторія № 7 від 02.12.2024, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 регулярно спостерігається педіатром (відвідування лікаря у присутності бабусі ОСОБА_5 ). Мати покинула дитину в першу добу після виписки з пологового будинку. Мати на прийомі не була ні одного разу. Піклуванням займається бабуся цілодобово та батько коли є вдома.
Станом на день розгляду справи, суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про виявлення відповідачами батьківських обов`язків по вихованню, піклуванню та утриманню малолітньої дитини належним чином. З долучених до матеріалів справи рішень, висновків опікунської ради підтверджується, що відповідачі протягом тривалого часу не піклуються про свою малолітню дитину, не цікавляться її життям, участі у вихованні не приймають.
Аналізуючи наведені обставини, слід прийти до висновку, що дійсно поведінка відповідачів вказує на те, що вони не виявляють батьківського піклування та свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками щодо своєї малолітньої дитини, а тому, з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої дитини, відповідачів слід позбавити батьківських прав, як таких, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.
Щодо встановлення опікунства
Згідно із статтею 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.
Ст. 59 СК України передбачає, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
За приписами ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Частинами 2, 3 та 4 ст. 63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного.
За приписами частини четвертої статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnikv. Russia від 29.07.2009, Esertasv. Lithuania від 31.05.2012 зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
Як вбачається з наведеного рішення Європейського суду з прав людини, під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачається помилковим «пов`язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст. 4 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.11.1996.
Відповідно до наказу Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради № 191 від 18.09.2025, влаштовано дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у родину ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з заяви ОСОБА_3 від 18.09.2024, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., зареєстрованої в реєстрі за № 5327, ОСОБА_3 дає вільну і безумовну згоду на усиновлення його малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суть згоди на усиновлення, умови та наслідки її надання, право на відкликання згоди, передбачені ст.ст. 217, 232 СК України, нотаріусом роз`яснені.
Як вбачається з заяви ОСОБА_3 від 06.10.2025, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ященко К.Л., зареєстрованої в реєстрі за № 1515, ОСОБА_3 повторно дає вільну і безумовну згоду на усиновлення його малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суть згоди на усиновлення, умови та наслідки її надання, право на відкликання згоди, передбачені ст..ст. 217, 232 СК України, нотаріусом роз`яснені.
Також 29.10.2025 ОСОБА_3 подав заяву, яка засвідчена нотаріусом, про згоду на позбавлення батьківських прав, згоду на усиновлення його малолітньої доньки та відсутність будь-яких претензій щодо осіб, які будуть усиновлювачами.
Згідно ч. 1, 2 ст. 244 Сімейного кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч.3 ст. 60 СК України).
Вищенаведені норми закону дають підстави для висновку, що призначення опікуна не можливе без подання уповноваженого органу опіки та піклування, тобто вирішення цього питання відноситься до дискреційний повноважень органу опіки та піклування.
Дані про те, що наявні підстави, що ОСОБА_1 не може бути призначена піклувальником над малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у суду відсутні.
Враховуючи те, що на момент ухвалення судом рішення у даній справі ОСОБА_4 є малолітньою, суд приходить до висновку, що слід призначити ОСОБА_1 опікуном над малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка позбавлена батьківського піклування.
Суд вважає за необхідне роз`яснити, що правовими наслідками позбавлення батьківських прав є: 1) втрата особистих немайнових прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання (водночас особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини); 2) неможливість бути законним представником дитини; 3) втрата права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) неможливість бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) позбавлення права одержання в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які особа могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрата інших прав, заснованих на спорідненості з дитиною.
Згідно частини першої статті 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною.
Згідно статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.
Щодо судових витрат.
Оскільки при поданні позовної заяви позивач вимоги про розподіл судового збору не заявляла та таких вимог не заявляла і в судовому засіданні, враховуючи межі судового розгляду і диспозитивність цивільного судочинства, розподіл судового збору суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановити над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 опіку та призначити її опікуном ОСОБА_1 .
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_10 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_11 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_12 .
Повний текст судового рішення складено «27» листопада 2025.
Суддя Н.О. Рум`янцева