Єдиний унікальний номер судової справи: 484/5346/24 Головуючий суду першої інстанції Репушевська О.В.
Провадження номер 22-ц/812/1841/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

24 листопада 2025 року м. Миколаїв справа №484/5346/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі сторін, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2025 року, ухвалене в складі головуючого судді Репушевської О.В., в приміщенні цього ж суду в смт. Криве Озеро, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» про визнання кредитного договору не дійсним,

встановив:

У вересні 2025 року ТОВ «ФК «Процент» (далі ТОВ «ФК «Процент») звернулося до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2024 року справу за підсудністю передано на розгляд до Кривоозерського районного суду Миколаївської області.

Позивач вказував, що 20 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний Договір № 2575-1261-2, на підставі якого остання отримала кредит у сумі 5000,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку, строком на 365 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожен день користування.

Відповідач ОСОБА_1 всупереч умовам договору своїх зобов`язань перед позивачем не виконала, внаслідок чого станом на 16 серпня 2024 року за відповідачем наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 689,00 грн.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами в розмірі 44 689,00 грн за період з 20 листопада 2023 по 16 серпня 2024 року, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з 3028,00 грн судового збору та 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

29 листопада 2024 року відповідач подала зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним кредитний договір №2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року.

На думку відповідачки, умови Кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 1277,5 % річних, тобто у розмірі 3,5 % за кожен день прострочення, є несправедливим в сенсі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість добросовісність та розумність (пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України). У зв`язку з чим, очевидна неспівмірність сум процентів за користування кредитними коштами.

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2025 року первісний та зустрічний позови об`єднанні в одне провадження.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2025 року позовні вимоги за первісним позовом ТОВ «ФК «Процент» задоволенні частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором №2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року в сумі 29 600 грн 00 коп., сплачену суму судового збору у розмірі 1955,30 грн та витрати на професійну правничу (правову) допомогу адвоката у розмірі 3 000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Процент», зобов`язаний був протягом 30 днів, починаючи з дня набрання чинності Законом України №3498-ІХ від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тобто з 24 грудня 2023 року, привести свою діяльність та документи у відповідність з вимогами цього Закону.

Кредитний договір між сторонами було укладено 20 листопада 2023 року, тобто до прийняття закону. Таким чином, максимальний розмір денної процентної ставки з 24 грудня 2023 року не повинен перевищувати: з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно - 2,5%; з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно - 1,5%; з 21 серпня 2024 року 1%.

Отже, суд дійшов висновку, що первісний позов заявлений позивачем про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» підлягає частковому задоволенню, в розмірі 29 600,00 грн (прострочена заборгованість по не сплаченим відсоткам за користуванням кредиту у період з 20 листопада 2023 року по 16 серпня 2024 року), яка складається з наступного: 5775,00 грн - за період з 20 листопада 2023 року по 23 грудня 2023 року включно (5000 грн х 3,5% х 33 дні); 15 125,00 грн. - за період з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 включно (5000 грн х 2,5% х 121 днів); 8700 грн - за період з 23 квітня 2024 до 16 серпня 2025 включно (5000 грн х 1,5% х 116 днів).

Враховуючи складність справи, яка є малозначною, виконанні адвокатом роботи, зміст позовної заяви, що є звичайним для даного виду правовідносин, обсяг доданих документів, що не є значним, суд першої інстанції вважав, що заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги та підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом.

Крім того, оскільки позов задоволено частково, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 1955,30 грн судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «ФК «Процент», в інтересах якого діє адвокат Руденко К.В., 08 вересня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у розмірі 44 689, 00 грн за період з 20 грудня 2023 року по 16 серпня 2024 року, а також судові витрати у розмірі 3028 грн та 10000,00 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції. Стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 542, 00 грн за подання апеляційної скарги.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно зменшив нараховані позивачем проценти за Договором № 2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року, та вважав, що заборгованість відповідачки за процентами становить 44 689, 00 грн за період з 20 грудня 2023 року по 16 серпня 2025 року, що нараховані відповідно до п. 1.2 Кредитного договору за ставкою 3.5% за кожен день користування кредитом та Графіку платежів.

Звертав увагу, що 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24 грудня 2023 року) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ), відповідно до якого денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).

Наголошував, що будь-які зміни умов до Договору не вносились, відповідно правових підстав для перерахунку денної процентної ставки, яка є фіксованою, немає.

Вказував, що судом першої інстанції неправомірно зменшено понесені витрати на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн до 3 000,00 грн, а також судовий збір з 3028,00 грн до 1955,30 грн, що понесені позивачем в суді першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою не подано.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статті 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» денна ставка процентів має бути не більше за період з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно - 2,5%; з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно - 1,5%; з 21 серпня 2024 року 1%.

Отже, за період з 20 листопада 2023 року по 16 серпня 2024 року розмір заборгованості по процентам становить 29 600,00 грн, яка складається з: 5775,00 грн - за період з 20 листопада 2023 року по 23 грудня 2023 року включно (5000 грн х 3,5% х 33 дні); 15 125,00 грн - за період з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 включно (5000 грн х 2,5% х 121 днів); 8700 грн - за період з 23 квітня 2024 до 16 серпня 2025 включно (5000 грн х 1,5% х 116 днів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 було укладено кредитний Договір № 2575-1261-2 в інформаційно-комунікаційній системі на сайті https://procent.com.ua відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (п. 6.1. Договору).

Відповідно до п. 1.1. Договору, товариство зобов`язується надати позичальникові грошові кошти в розмірі 5000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені цим Договором.

Згідно із п. 1.2. Договору, процентна ставка за користування кредитом становить 3.5% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 1277.50%) користування кредитом. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що строк надання кредиту та строк дії Договору становить 365 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування, згідно Додатку № 1 до Договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів.

Відповідно до п. 4.2 Договору, нарахування процентів за кредитним Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у пункту 1.1. Кредитного договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 9 цього Договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Згідно із пп. 2.4.1 Договору, позичальник зобов`язаний у встановлений Договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит.

Згідно квитанції №688203521 від 20 листопада 2023 року ТОВ «ФК «Процент» перерахувало на платіжну картку № НОМЕР_1 кошти за договором №2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року на умовах фінансового кредиту, також даний факт підтверджується випискою за договором №б/н за період 20 листопада 2023 року по 25 листопада 2025 року, яка надійшла до суду від ПАТ КБ «ПриватБанк» за клопотанням представника позивача за первісним позовом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно із частини першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України визначено, що Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оскільки сторони уклали договір, то вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до Кредитного договору ТОВ «ФК «Процент» зобов`язувалось надати кредит у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язаний був у встановлений договором строк, повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Процент» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі - надавши відповідачці кредит в розмірі 5000,00 грн.

Відповідачкою визнається факт отримання кредиту.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Зміст статей 610, 612 ЦК України регламентує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму та укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Також визнано, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах та паперових носіях, крім того підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису. Усе листування щодо цього договору просив здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали, відповідно до умов договору.

Отже, підписання договору електронним підписом, відповідачка підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Ураховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що договір про надання кредиту підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Суд установив, що відповідачкою порушене зобов`язання з повернення нарахованих процентів за користування кредитними коштами, дійшов висновку, що з неї підлягає стягненню заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами в період з 20 листопада 2023 року по 16 серпня 2024 року.

Однак суд першої інстанції перевіряючи Детальний розрахунок заборгованості (щоденні нарахування та погашення) за Договором № № 2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року із загальною сумою нарахованих процентів у розмірі 45 839,00 грн за період з 20 листопада 2023 року по 16 серпня 2024 року, не погодився з його правильністю та здійснив перерахунок, з яким колегія суддів погоджується та відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно зменшив нараховані позивачем проценти за Договором № 2575-1261-2 від 20 листопада 2023 року з огляду на таке.

22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24 грудня 2023 року) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ).

Відповідно до частини п`ятої статті 8 вказаного Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22 квітня 2024 року - денна ставка не більше 1,5%, - з 20 серпня 2024 року - денна ставка не більше 1%.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка отримала кредитні кошти 20 листопада 2023 року.

Згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» денна ставка процентів з 24 грудня 2023 року мала бути не більше 2,5 %. Отже за період з 24 грудня 2023 року до 22 квітня 2024 включно (5000 грн х 2,5% х 121 днів) розмір процентів становить 15 125,00 грн. У свою чергу, починаючи з 22 квітня 2024 року денна процентна ставка мала бути не більше 1,5 %. Отже, за період з 22 квітня 2024 року до 16 серпня 2025 включно (5000 грн х 1,5% х 116 днів) розмір процентів становить 8700 грн. Усього, заборгованості по процентам 29 600,00 грн (5775,00 грн +15 125,00 грн +8 700 грн).

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень законодавства, яке регламентує граничний розмір денної процентної ставки залежно від періоду, та здійснив перерахунок, перевіривши її відповідність вимогам Закону.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що кредитний договір укладено 20 листопада 2023 року, до набрання чинності Законом №3498-ІХ. Між тим, відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Оскільки на час набрання чинності Законом №3498-ІХ строк дії спірного договору продовжувався, то розмір денної процентної ставки за таким договором повинен відповідати відповідним положенням вказаного закону.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спростовуються положеннями чинного законодавства, зокрема, Законом України «Про споживче кредитування», а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції, який здійснив об`єктивну перевірку правомірності застосованих ставок та в межах закону визначив суму, що підлягає стягненню.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

З матеріалів справи убачається, що як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції позивачем було зроблено заяви щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем було надано: Договір про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року № 03/06/2024; Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, Довіреність від 03 червня 2024 року, Акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 24 липня 2024 року, Витяг з реєстру № 1 до Акту приймання-передачі наданих послуг № 2 від 24 липня 2024 року, згідно яких позивачу були надані юридичні послуги з підготовки позовної заяви та клопотання про витребування доказів вартістю 9 000 грн та складання адвокатського запиту про витребування доказів 1000 грн.

Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати в розмірі 10 000,00 грн не відповідали критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечили принципу пропорційності розподілу таких витрат та зменшив розмір стягнень з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу до суми 3000,00 грн, обґрунтовано вважав, що така сума відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Щодо стягнення судового збору у суді першої інстанції колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на 66,24 % (100 х 29600) : 44689), тому з відповідачки на користь позивача підлягало стягненню 2005, 75 грн (3028 х 66,24 %), а решта 1 022, 25 грн - залишенню за позивачем.

У зв`язку з тим, що суд помилково стягнув судовий збір у розмірі 1 955 грн 30 коп. замість 2005,75 грн, то рішення в частині розподілу судового збору на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України слід змінити.

Враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідачку понесених позивачем судових витрат у вигляді правової допомоги та сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.367, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» задовольнити частково

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2025 року в частині стягуваної суми судового збору змінити з 1955 грн 30 коп. до 2005 грн 75 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 25 листопада 2025 року.