ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року

справа № 643/12067/24

провадження № 22-ц/818/3924/25, 22-ц/818/4047/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Харківський національний університет ім. В.Н.Каразіна

третя особа: профспілкова організація Харківської державної зооветеринарної академії

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу апеляційною скаргою Харківського національного університету ім. В.Н.Каразіна на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року у складі судді Броницької М.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання її звільнення незаконним, поновити її на посаді старшого викладача економічного факультету імені В.Н. Каразіна та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогул, судові витрати віднести на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач обіймала посаду старшого викладача з 01.01.1993 по 24.01.2004 за безстроковим трудовим договором, а з 24.01.2004 - за строковим договором на посаді викладача і старшого викладача в різних структурних підрозділах названого ЗВО, із трудовим стажем в ХНУ імені В. Н. Каразіна 31 рік. ХНУ імені В.Н. Каразіна був її основним і єдиним місцем роботи, за час роботи жодних доган та дисциплінарних правопорушень не мала. 19.09.2024 на банківську картку позивача зараховано грошові кошти від ХНУ імені В.Н. Каразіна з призначенням платежу: остаточний розрахунок при звільненні. Проте повідомлення про звільнення, копії наказу про звільнення, детального розрахунку виплат при звільненні та трудової книжки на момент звернення з позовом позивачу не надано, що на її думку є порушенням ст. 47 КЗпП України, яка зобов`язує роботодавця при звільненні видати працівнику належні документи. Звільнення відбулося у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці економічного факультету, на якій працювала позивач. Попередження про можливе звільнення у зв`язку з ліквідацією кафедри було оформлено неналежним чином: надсилалось засобами електронного зв`язку без електронного підпису та без конкретних дат. На момент надходження попередження позивачу не були запропоновані актуальні вакансії, які відповідали б її кваліфікації, посаді і фаховій освіті, а також ті посади, які точно будуть вакантними на 2024/25 навчальний рік. Заяви позивача про переведення як штатного працівника, що має неперервний стаж роботи, керівництвом університету були проігноровані. Згідно ст. 42 п. КЗпП України та ст. 49-2 КЗпП України це порушує її право на переважне право залишення на роботі при вивільненні співробітників. Позивач зазначає що з 01.09.2024 на кафедру економічної кібернетики та прикладної економіки, що забезпечує математичними дисциплінами економічний, психологічний факультети та ННІ міжнародних економічних відносин та туристичного бізнесу, були прийняті на роботу всі працівники ліквідованої кафедри математичних методів в економіці, окрім неї самої, не враховуючи тих, хто не забажав працювати далі. Усі прийняті на роботу за конкурсом науково-педагогічні працівники були внесені в штатний розклад на 2024/25 навчальний рік. Позивач зазначає, що зверталася в низку установ з проханням перевірити правомірність її звільнення. Вважає таке незаконним, тому звернулася в суд за відновленням своїх порушених прав та законних інтересів.

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року позов задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України відповідно до наказу від 17.09.2024 № 0104-2/2094 «Про особовий склад».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого викладача Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з 18.09.2024.

Стягнуто з Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 316 грн 88 копійок, із утриманням з цієї суми загальнообов`язкових платежів (податків) відповідно до закону.

Зазначено, що рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в розмірі 13 270 грн 79 коп. підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на користь Держави судовий збір в розмірі 3 633 грн 60 коп.

Додатковим рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року Стягнуто з Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 1980,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивачка надала наледні та допустимі докази, що не були спростовані відповідачем про порушення ї трудових прав при звільненні. Оскільки вивільнення позивачки відбувалося в зв`язку з ліквідацією всієї кафедри Університету, оцінка наявності у неї переважного права на залишення на роботі судом не надавалась. Водночас з наданих суду матеріалів не вбачається виконання роботодавцем обов`язку щодо надання позивачу пропозиції іншої роботи в закладі вищої освіти, що являє собою грубе порушення трудових прав особи. З цих підстав суд вважав, що звільнення позивачки проведено з порушенням вимог КЗпП України.

Додаткове рішення мотивоване тим, що витрати пов`язані з розглядом справи підтверджені та доведені належними доказами, а тому підлягають відшкодуванню на користь позивачки.

Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна подав апеляційні скарги в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив основне та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а заяву про стягнення витрат залишити без розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неповно встановлені обставини у справі та ухвалено рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Судом першої інстанції невірно зроблено висновок, що відповідачем в порушення норм КЗпП України не було запропоновано іншої роботи в Університеті. Судом не взято до уваги, що при регулюванні даної сфери правовідносин мала бути застосована норма ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» як спеціальна норма відповідно до якої науково- педагогічні працівники призначаються на посади за результатами конкурсного відбору, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти, як така, що превалює над нормами Кодексу законів про працю України, які визначають законодавчо визначені гарантії працівників при звільненні. На підставі аналізу преамбули до Закону України «Про вищу освіту» суд не взяв до уваги та не застосував норми частин 11 та 12 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції чинній, на період з травня по жовтень 2024 року). Натомість судом першої інстанції були застосовані лише норми Кодексу законів про працю України, як такі що безпосередньо регулюють трудові правовідносини, процедури і механізми прийому, переведення, звільнення, гарантії та компенсації тощо. Крім цього, всупереч норми частини першої статті 235 КЗпП України, суд поновив позивача не на попередній роботі, як того вимагає Закон, а на іншій (новій) самостійно визначеній судом посаді, якої взагалі не існувало у відповідача як на момент звільнення позивачки так і на момент ухвалення рішення суду. Вважають, що поведінка позивача є зловживанням правом.

Щодо посилань апеляційної скарги на додаткове рішення, зазначено, що позивачка не дотрималась вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, що є підставою для залишення її заяву без розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була звільнена з посади старшого викладача кафедри математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з 17.09.2024 відповідно до наказу проректора з науково-педагогічної роботи від 17.09.2024 № 0104-2/2094 у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці економічного факультету (том 1, а.с. 68).

З матеріалів справи убачається та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що ОСОБА_1 - старший викладач закладу вищої освіти кафедри математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна 09.05.2024 була попереджена про заплановане вивільнення згідно з пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а саме - у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці згідно Рішення Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна від 04.03.2024 протокол № 3. У повідомлені зазначалося, що позивачу буде виплачено вихідну допомогу згідно зі ст. 44 КЗпП України, звільнення буде проведено не раніше ніж за 2 місяці з моменту ознайомлення з цим попередженням, позивача буде ознайомлено з наявними в університеті вакансіями з урахуванням особливостей їх заміщення (том 2 а.с. 101).

20.05.2024 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Ректора вузу, у якій просила врахувати її тривалий стаж роботи на кафедрі, кваліфікаційний рівень, а відтак перевести її на посаду старшого викладача у ХНУ ім. Каразіна (том 2 а.с. 104).

У відповідь на заяву позивач отримала лист відповідача від 26.05.2025, у якому з метою переведення позивача на іншу кафедру запропоновано надати документи на підтвердження статусу одинокої матері та підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування (том 2, а.с. 105).

31.08.2024 ОСОБА_1 вдруге звернулася із заявою до Ректора, в якій просила перевести її як штатного працівника за безстроковим трудовим договором на будь-яку кафедру економічного факультету із збереженням посадового окладу з 01.09.2024 у зв`язку з ліквідацією кафедри математичних методів в економіці (том 2 а.с. 111).

У відповідь на заяву 25.09.2024 ОСОБА_1 скеровано лист за підписом проректора з науково-педагогічної роботи, яким позивача просили підготувати резюме для надання його фаховим факультетам для розгляду та можливості подальшого працевлаштування (том 2 а.с. 112).

Судом встановлено, що Північно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, за результатами котрого складено Акт від 08.11.2024 № ПНС/ХК/22711/226 (том 2 а.с. 116).

За результатами проведеного заходу встановлено відсутність порушення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (том 2 а.с. 116-135).

Факт проведення остаточного розрахунку при звільненні визнається позивачем, а також на його підтвердження нею додано до позовної заяви відповідь вузу про розгляд звернення від 04.10.2024 (том 1, а.с. 25) та виписку за картковим рахунком із зазначенням призначень платежів грошових зарахувань, отриманих позивачем від роботодавця у зв`язку зі звільненням (том 1, а.с. 26).

Рішенням Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з питання «Про зміну структури економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна» від 04.03.2025, протокол 3, з 01.09.2024 ліквідовано структурний підрозділ економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна - кафедру математичних методів в економіці (том 1, а.с. 66).

Рішення Вченої ради було введено в дію наказом Ректора від 06.03.2024 № 0114-1/72 (том 1, а.с. 67).

Виходячи з викладеного та зважаючи, що кафедра математичних методів в економіці економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна була структурним підрозділом університету, мала місце ліквідація саме структурного підрозділу університету, а не юридичної особи в цілому.

Реорганізація структурного підрозділу юридичної особи із створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Як встановлено судом, 17.09.2024 позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 у встановлений строк шляхом пересилання електронного листа від 29.04.2024 від ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено попередження про наступне вивільнення та перелік вакантних посад доданим файлом до цього листа. Зазначений лист містить два вкладені файли у форматі PDF «Пирогова Ірина Євгеніївна. PDF» та «Вакансії на 01.04.2024 (1).pdf» (т. 2 а.с. 93 ).

Згідно копії електронного листа від 09.05.2024 від позивача ОСОБА_3 направленого на адресу декана економічного факультету Віталій Дячек направлено заяву про можливе звільнення. Зазначений лист містить вкладений файл у форматі PDF «Пирогова Ірина Євгеніївна. PDF», який у свою чергу, містить підписи позивача про ознайомлення із попередженням про можливе наступне вивільнення та про ознайомлення із переліком вакантних посад, який їй було надано одночасно із повідомленням про вивільнення(т. 2 а.с. 101, 102).

Судова колегія вважає що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми матеріального права, що їх регулюють.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України ( в редакції що діяла на час спірних правовідносин) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв?язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до роз`ясень викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в

установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи. ( Абзац другий пункту 19 в редакції Постанови Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95 ).

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати

поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада

якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Стосовно до правил п.1 ст.40 КЗпП може бути розірвано трудовий договір при відмові працівника укласти договір про повну матеріальну відповідальність з поважних причин (або коли раніше виконання обов`язків за трудовим договором не вимагало укладення договору про повну матеріальну відповідальність), а також з особою, що приймалась для заміщення відсутнього працівника, але пропрацювала більше чотирьох місяців, при поверненні цього працівника на роботу, якщо відсутня можливість переведення з її згоди на іншу роботу.

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2

місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 - 2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19).

У статті 42 КЗпП України зазначено перелік підстав, за якими перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається конкретним працівникам.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку суд при розгляді трудового спору повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. І лише при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Судом надана належна оцінка змісту рішення Вченої ради Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна з питання «Про зміну структури економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна» від 04.03.2025, протоколу 3, що з 01.09.2024 ліквідовано структурний підрозділ економічного факультету Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна - кафедру математичних методів в економіці та зроблено обґрунтований висновок про те, що оцінка переважного права на залишення на позивачки на роботі у випадку звільнення всіх працівників кафедри не надається (том 1, а.с. 66).

Водночас судом зроблено помилковий висновок про те, що направлення 29.04.2024 на електрону адресу позивача списку існуючих вакансій в Університеті не свідчить про дотримання роботодавцем процедури вивільнення працівника на підставі п.1ч.1 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до змісту електронного листа від 29.04.2024 від ОСОБА_2 направленого на адресу ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання отримала попередження та перелік вакантних посад у доданих до цього листа файлах до цього листа. Зазначений лист містить два вкладені файли у форматі PDF «Пирогова Ірина Євгеніївна. PDF» та «Вакансії на 01.04.2024 (1).pdf» (т. 2 а.с. 93).

Попередження містило дані про звільнення позивачки не раніше ніж за 2 місяці з моменту ознайомлення з цим попередженням ( а.с. 103).

Доданий до попередження Перелік вакантних посад містив всі вакантні посади по структурних підрозділах Університету станом на 01.04.2024 ( т. 2 а.с. 82 - 92).

Те, що зазначений Перелік був сформований станом на 01.04.2024 не свідчить про його не актуальність станом на час направлення на адресу позивачки попередження про звільнення - 29.04.2024.

Згідно копії електронного листа від 09.05.2024 від ОСОБА_3 направленого на адресу декана економічного факультету Віталій Дячек позивачка 09.05.2024 направила на адресу адміністрації Університету Попередження про заплановане вивільнення, що містить її підписи про ознайомлення із попередженням про можливе наступне вивільнення та про ознайомлення із переліком вакантних посад (т. 2 а.с. 102, 103).

20.05.2024 позивач звернулась до ректору Університету з проханням залишити її на роботу на посаді старшого викладача у ХНУ ім. Каразіна, проте така посада у надісланому на адресу позивачки Переліку вакантних посад була відсутня.

Таким чином, від переведення на іншу, запропоновану позивачці роботу, остання відмовилась, що і стало причиною її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи викладене судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача.

Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено порушення закону при звільненні ОСОБА_1 , підстав для стягнення сум за вимушений прогул не вбачається.

Тому колегія суддів приходить до висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року, то додаткове рішення цього ж суду від 19 травня 2025 року про стягнення судових витрат пов`язаних з розглядом справи в сумі 1980,00 грн також підлягає скасуванню. Ці витрати необхідно віднести за рахунок позивачки.

Питання перерозподілу судових витрат вирішується відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору судовий збір сплачений Харківським національним університетом ім. В.Н.Каразіна за подання апеляційної скарги в сумі 1818,00 грн підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Харківського національного університету ім. В.Н.Каразіна - задовольнити.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2025 року та додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави судовий збір сплачений Харківським національним університетом ім. В.Н. Каразіна за подання апеляційної скарги в сумі 1818,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2025 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук