Провадження № 2/470/197/25
Справа № 470/439/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року с-ще Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Лусти С.А.,

за участю секретаря судового засідання Дячук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2025 року позивачка звернулася до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю.

У позові зазначила, що в 2006 році вона домовилася з ОСОБА_4 про купівлю належного йому на праві власності житлового будинку по АДРЕСА_1 та 01 травня 2006 року, в присутності свідків, передала йому грошові кошти, в розмірі 18000 грн. Згодом від доньки ОСОБА_4 - відповідачки по справі ОСОБА_2 вона дізналася, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Вона вважає себе фактичним власником будинку, оскільки добросовісно, відкрито та безперервно володіє і продовжує володіти ним. За вимогами земельного законодавства України до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. На підставі зазначеного, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0.07 га, по АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_4 , за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2025 року за заявою позивачки до участі у справі в якості співвідповідачки було залучено ОСОБА_3 .

В судове засідання позивачка направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (а.с.116).

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог позивачки (а.с.39).

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання також не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не направляла (а.с.76).

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши докази у справі суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 10 квітня 1999 року позивачка разом зі своєю сім`єю проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 , де зареєстрована з травня 2008 року. Вказане підтверджується актом депутата Березнегуватської селищної ради від 06 березня 2025 року та довідкою Березнегуватської селищної ради від 12 березня 2025 року (а.с.28,29).

Вказаний житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,07 гектари, що призначена для його обслуговування, належать ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в Березнегуватській філії Миколаївського МБТІ 22 травня 1993 року, та тимчасового державного акту на право приватної власності на землю, виданого Березнегуватською селищною радою 20 квітня 1993 року (а.с.18-27).

01 травня 2006 року позивачка домовилася з ОСОБА_4 про купівлю вказаного житлового будинку та передала йому за його придбання грошові кошти, в розмірі 18000 грн., про що свідчить копія розписки, однак договору купівлі-продажу у встановленому законом порядку не оформила (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Лиманською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 01 квітня 2015 року (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, яке у встановленому законом порядку прийняла його дружина відповідачка ОСОБА_3 , про що свідчить копія спадкової справи №82/2015 від 11 вересня 2015 року, заведена приватним нотаріусом Вітовського районного нотаріального округу Миколаївської області Сапегою О.П. (а.с.55-70).

Вважаючи себе власником вказаного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування за набувальною давністю, позивачка звернулася до суду.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

За положеннями ч.ч.1 та 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України, є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Але, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), в постанові Верховного Суду від 02 травня 2024 року в справі №761/29679/18 провадження №61-14960св23) зазначено, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі №462/2756/18 (провадження №61-15779св20).

Отже, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном (чужою річчю), та завжди знала хто є власником, що свідчить про обізнаність особи протягом всього періоду володіння нерухомим майном про його власника.

Дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов висновку, що позивачці достеменно було відомо, хто є власником житлового будинку, в якому вона проживає, та земельної ділянки для його обслуговування, тобто відсутні підстави вважати, що позивачка не знала і не могла знати, що володіє чужою річчю. Крім того позивачка була обізнана про те, що договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з ОСОБА_4 у встановленому законом порядку вона не укладала, а тому правомірність заволодіння нею вказаним майном судом не вбачається.

На даний час власником вищевказаного майна є відповідачка ОСОБА_3 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , однак право власності на нього не оформила.

За такого суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 , в контексті положень статті 344 ЦПК України, не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування нею спірним майном, не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки є не обгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку за набувальною давністю, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в с. Костичі Баштанського району Миколаївської області, 56160, РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована по АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 25 листопада 2025 року.

Суддя С. А. Луста