Провадження № 2/357/4747/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Кардаш О. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Кисельової В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 6 в м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, в якому просила: 1) визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері; 2) визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : встановити графік побачень дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 першої та третьої середи кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини у присутності матері; 3) судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.09.2020 р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2024 р. був розірваний. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 20.06.2024 р. рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/2442/24 було видано виконавчий лист пре стягнення з Відповідача на користь Позивача на утримання доньки ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 09.02.2024 року і до повноліття. Після розірвання шлюбу дитина залишилася і весь час проживає з матір`ю окремо від батька, при цьому Позивач не заперечувала проти спілкування дитини з батьком. Проте, на даний момент стосунки між Позивачем та Відповідачем погіршилися, Відповідач всіляко намагається погрожувати своїй колишній дружини, зробити їй боляче та чинити тиск, його поведінка стала неадекватною та небезпечною для Позивача та їхньої дитини. Відповідач особисто та в телефонному режимі погрожує Позивачу часто при цьому перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в цей час його поведінка стає ще більш агресивною. Відповідач чатує біля дитячого садочка може самовільно без відома матері забрати дитину, при цьому не попередивши коли і куди він її забирає, на вимоги матері повернути дитину не реагує. До позовної заяви додаються довідки та повідомлення з Білоцерківського РУП ГУНП в Київської області де були зафіксовані факти погроз та неадекватної поведінки батька стосовно дитини, не бажання відпускати дитину до матері та утримання її в квартирі. Крім того за фактом вчинення домашнього насильства було відкрито справу №357/13783/24, де Відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КупАП. Крім цього Відповідач неодноразово притягувався до відповідальності і за інші вчинені правопорушення не рідко при цьому перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, це явно вказує на його спосіб життя та на знижену соціальну благонадійність. У такому стані Відповідач може бути небезпечним для оточуючих та власної дитини. Відповідач своєвільно забирає дитину порушуючи її звичний графік та розпорядок життя, робить це коли йому заманеться, а не тоді коли це зручно для дитини, моральний та фізичний стан дитини його не хвилює, а всі вимоги віддати йому дитину для зустрічей супроводжуються тиском на Позивача, агресивною поведінкою та погрозами. Все це дає підстави Позивачу хвилюватися за моральний та психо-емоційний стан дитини, її безпеку та емоційний спокій. Під час того, як Відповідач забирає дитину вона перебуває та комунікує з незнайомими їй людьми при цьому лишаючись підтримки та турботи матері, яка в такому малолітньому віці (4 роки) є дуже важливою для дитини, оскільки саме присутність матері у стресових ситуаціях є необхідною для того аби дитина почувалася у безпеці. Дитина постійно проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , відвідує дитячий садок «Кобзарик». Позивач наразі перебуває у новому шлюбі, вона є фізичною особою-підприємцем, дитина повністю забезпечена всім необхідним, має щасливу, повну та люблячу родину. При цьому Позивач не проти аби донька спілкувалася з біологічним батьком, проте, в наявних на даний момент умовах вона побоюється за емоційний та моральний стан доньки, вік дитини на даний момент є ще дуже малим і будь які потрясіння є дуже шкідливими для подальшого нормального розвитку та стабільного емоційного стану зараз. Психіка дитини в такому віці є дуже вразливою тому важливо зберігати сприятливий емоційний клімат в соціальному оточенні дитини, а агресія батька націлена на маму дитини, тим паче в її присутність наносить велику шкоду психіці дитини. З метою дотримання найкращих інтересів дитини, виходячи з її соціальних та фізичних потреб Позивач звертається до суду та просить визначити місце проживання дитини з матір`ю за місцем проживання матері. А також визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, встановивши чіткий графік побачень, а саме: перша та третя середа місяця з 16:00 до 18:00 за місцем проживання та/або перебування дитини у присутності матері.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2025 р. головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою судді від 07 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Судом 14.08.2025 р. за вх..№46257 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначив, що у сторні відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично проживає з позивачем. Він не заперечує щодо зняття з реєстрації доньки з його адреси проживання і зареєструвати її за адресою проживання позивача, так як дитина проживає з матір`ю. На початку липня 2025 року він звернувся до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради з заявою про те, щоб визначити дні для його зустрічей з донькою ОСОБА_4 . Позивач не ставиться з розумінням до його службового графіку в Збройних України і просить суд призначити йому зустрічі з донькою в будні дні в робочі години і в її безпосередній присутності, тому що помилково вважає, що він може чимось нашкодити дитині. Позивач систематично, навмисно створює ситуації, щоб він не зустрічався з донькою. Позивач провокує його на конфлікти та перешкоджає його відкритому, особистому спілкуванні, зустрічах та прийнятті участі у вихованні їх спільної доньки. Відповідач зазначає, що він маю можливість бачитися з дитиною у неділю на протязі дня, тому що у всі інші дні на тижні він перебуває на службі в Збройних Силах України. Тому, для визначення днів та годин зустрічей з дитиною бажано враховувати його службовий графік життя. Це питання також може по домовленості врегулюватися разом з Відділом у справах дітей Білоцерківської міської ради, а не вирішуватися в суді. Відповідач зазначає, що дитина з прихильністю відноситься до нього при зустрічі, навіть коли донька його не бачила довгий час. Його місце проживання є безпечним та звичним місцем перебування для зустрічей з донькою, так як з самого народження і до моменту розлучення донька жила за його адресою. Він не погоджується, що при зустрічах з дитиною буде присутня Позивач, в зв`язку з неприязними відносинами між ними. Він не хочу щоб дитина бачила неприязні стосунки між ним та позивачем.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року було витребувано у Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради висновок щодо розв`язання спору. Підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті.

Судом 30.10.2025 р. за вх..№62781 отримано рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.10.2025 р. за №820 «Про надання до суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 та встановлення способу участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дитиною».

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, надали пояснення та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Надав пояснення та зазначив, що він не заперечує щоб дитина проживала разом з матір`ю. Просив визначити йому графік побачень з дитиною кожної неділі і без присутності матері.

Представник третьої особи Кисельова В. М. в судовому засіданні надала пояснення та при ухваленні рішення просила врахувати висновок органу опіки та піклування.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2020 року, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2024 року у справі №357/16294/23 був розірваний.

Позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 15 березня 2025 року зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 ».

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської територіальної громади від 09.05.2025, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з реєстру Білоцерківської територіальної громади від 30.07.2025 р. за №2025/010532629 та №2025/.

Позивач з дитиною та ОСОБА_7 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди квартири та актом прийому передачі квартири.

Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , наданим Білоцерківським міським центром соціальних служб, позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , створені належні умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Помешкання чисте й доглянуте. Батьківський потенціал позивача перебуває на достатньою рівні. Складних життєвих обставин у сім`ї не виявлено, що підтверджується листом Білоцерківського міського центру соціальних служб від 09 вересня 2025 року № 651/02-15 «Щодо сім`ї ОСОБА_1 »

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягом №16942 з реєстру платників єдиного податку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 09.02.2024 р. і до повноліття дитини.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.06.2025 р. за №144812 вбачається, що ОСОБА_3 станом на 01.06.2025 р. мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 39546,50 грн.

Станом на 01.10.2025 р. у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 16744,25 грн., що підтверджується розрахунком від 24.10.2025 р. за №248948.

З довідки від 20.06.2025 р. за №37, виданої директором Білоцерківського ЗДО №19 «Кобзарик» вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує Білоцерківський ЗДО №19 «Кобзарик». Під час перебування в закладі дошкільної освіти дитина завжди охайна, доглянута, вихована. Її розвитком, вихованням і забезпеченням опікується мати.

З наявних в матеріалах справи довідок та повідомлень з Білоцерківського РУП ГУНП в Київської області вбачається, що у сторін неприязні стосунки, виникли конфлікти із непорозумінь щодо участі батьків у вихованні дитини.

Відповідач ОСОБА_3 перебуває на службі в Збройних Силах України, що підтверджується контрактом від 26 лютого 2025 року.

Згідно зі службовою характеристикою від 05 серпня 2025 року він займає посаду оператора другого зенітного ракетного взводу військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_4 , характеризується керівництвом позитивно.

ОСОБА_3 має статус учасника бойових дій, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів війни від 21.10.2025 р. за №099818.

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №110 від 18.02.2025 р., ОСОБА_3 протипоказань для виконання служби у ЗСУ за контрактом немає.

Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» за №ФОВА-003187870, ОСОБА_3 є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.09.2025, службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було проведено обстеження умов проживання сім`ї відповідача за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено, що в помешканні створені належні умови для перебування малолітньої доньки під час зустрічей із батьком. До розлучення батьків дівчинка проживала з ними в цій квартирі. Наразі тут проживає відповідач із дружиною ОСОБА_9 та її неповнолітнім сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року у справі №357/13783/24, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосувано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Судом було встановлено, що ОСОБА_3 перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , надсилав повідомлення на мобільний телефон колишньої дружини ОСОБА_6 , в яких були словесні образи та погрози, чим вчинив психологічне насильство, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постанова набрала законної сили 11.10.2024 р.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що підтверджується копіями постанови від 12.01.2023 р. у справі №357/10718/22 та постанови від 28.02.2023 р. у справі №357/924/23.

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.10.2025 р. за №820 «Про надання до суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 та встановлення способу участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дитиною», орган опіки та піклування виконачий комітет міської ради вирішив: 1. Спір між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відсутній. 2. Встановити такий порядок участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 : щомісяця в першу й третю середу - з 16.00 години до 18.00 години та в першу й третю неділю - з 12.00 години до 16.00 години.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102).

Кожна сторона, згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючи місце проживання дітей, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме інтересам дитини. При винесенні даного рішення судом враховується малолітній вік дитини, її фактичне проживання на даний час із матір`ю, участь матері у житті дитини та позицію відповідача, який не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

При цьому суд виходить з того, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати й неформального значення.

Враховуючи досліджені судом матеріали справи, можливо зробити висновок про те, що між сторонами залишилося неврегульованим питання щодо місця проживання дитини.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18).

Сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що узгоджується з правовою позицією, яка була викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, провадження № 61-1612св19.

Крім того, як встановлено під час розгляду даної справи, дитина поживає з матір`ю в атмосфері любові, турботи, захисту, мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що не було спростовано з боку відповідача.

В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч.2, ч. 8, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із вимогами ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися із дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Згідно ч. 2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Звернутися до органів опіки та піклування, а також до суду для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, може також і той із батьків, з яким визначено місце проживання дитини. Відмова органів опіки та піклування у визначенні способу участі іншого з батьків чи суду в задоволенні відповідних позовних вимог лише з мотивів того, що звертається не той із батьків, який проживає окремо, є необґрунтованою Відповідна правова позиція висловлена КЦС ВС у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо), і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Виходячи з того, що батько має безперешкодне право на спілкування з дитиною, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини, тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.10.2018 справа № 686/14512/17, провадження № 61-7540св18.

У силу частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі Хант проти України.

У відповідності до абз.2 ч.2 ст.159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, однак це не повинно заважати нормальному розвитку дитини.

Зважаючи на письмові матеріали справи, враховуючи вік дитини та виходячи з її інтересів, суд вважає за можливе визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою: встановити графік побачень дитини з батьком кожної середи кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини.

З урахуванням наведеного та для забезпечення фактору стабільності, який надає дитині можливості нормально розвиватись, враховуючи вік дитини, її режим дня, та необхідність забезпечення звичайного ритму життя дитини та такий, що буде сприяти її стабільному та нормальному розвитку, суд доходить висновку, що спілкування батька з дитиною повинно проходити саме в присутності матері.

Суд вважає, що задоволення вказаних позовних вимог у зазначений спосіб відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме її розвитку та вихованню, збереженню її зв`язків з батьком.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі зміни обставин і взаємовідносин між сторонами, досягнення дитиною старшого віку та відповідних вікових змін дитини, її розвитку та потреб, тощо, сторони не позбавлені в майбутньому права на зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини для якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При зверненні до суду з вищевказаними вимогами позивач сплатила судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вищевказаному в розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст. ст 7, 19, 141, 157, 160 СК України, Законом України «Про охорону дитинства» суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,- задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , за місцем проживання матері.

Визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень: що середи кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини у присутності матері.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_6 .

Третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради; адреса: вул. Скоропадського Павла, буд. 8, м. Біла Церква, Київська обл.; .

Суддя Б. І. Кошель