Ухвала

05 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 336/5588/23

провадження № 61-11672ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Філіпським Олександром Сергійовичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна, про встановлення фактів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку цього майна, зміну черговості спадкування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н. В., про встановлення фактів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частку цього майна, зміну черговості спадкування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , після важкої і тривалої онкологічної хвороби, у віці 66 років померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтва про смерть ОСОБА_4 у позивача немає, його забрав відповідач.

Упродовж понад 25 років, з серпня 1997 року по день смерті ОСОБА_4 , позивач зі своїм сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали разом однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу в однокімнатній квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

До моменту початку спільного проживання з ОСОБА_4 , позивач проживав разом зі своїм сином, але без дружини, з якою фактично перестав проживати разом. Водночас, певний час позивач ще перебував в зареєстрованому шлюбі, який невдовзі, а саме 11 листопада 1997 року, було розірвано. Відлік періоду початку фактичного проживання однією сім`єю позивача і ОСОБА_4 офіційно слід обчислювати з 12 листопада 1997 року, що і відображено в прохальній частині позовної заяви.

На момент початку спільного проживання, позивач працював у Запорізькому авіапідприємстві авіакомпанії «Авіалінії України» (09 квітня 1998 року перейменоване у ДП «Авіакомпанія Константа», після чого - 22 квітня 1999 року реорганізоване у ВАГ «Авіакомпанія Константа», нині - НрАТ «Авіакомпанія Константа», ), де і пропрацював до 15 жовтня 2007 року на посадах бортмеханіка, інженера-інструктора бортового, що підтверджується трудовою книжкою.

Під час роботи на вказаних посадах позивач отримував високу заробітну плату, яка в 5-7 разів (в залежності від року) перевищувала розмір мінімальної заробітної плати, тому доходи сім`ї складалися переважно з його доходів. Так, за 1998 рік позивач заробив 4 824,28 грн, за 1999 рік - 5 136,56 грн, за 2000 рік - 6 497,22 грн, за 2001 рік 9 645,89 грн, за першу половину 2002 року - 5 071,47 грн, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5 (а сумарно з 1998 по середину 2002 року - 31 175,42 грн, що станом на 23 серпня 2002 року було еквівалентно 5 732,36 дол. США).

23 серпня 2002 року переважно за кошти позивача, за 40 125,00 гривень (що було еквівалентно 7 500,00 доларам США), була придбана двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , та 29 серпня 2002 року право власності на цю квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 .

Після цього, у 2003 році, на замовлення позивача було проведено ремонт вищевказаної квартири, вартість ремонту склала 21 000 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № 1 від 16 липня 2003 року.

Факт спільного проживання, ведення спільного господарства і побуту, спільної праці, можуть підтвердити також свідки. Позивач також оплачував за житлово-комунальні послуги за обидві квартири та надає чеки.

Починаючи приблизно з 2003-2004 року, позивач і ОСОБА_4 користувалися послугами охорони квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

20 лютого 2012 року ОСОБА_4 укладено договір з АТ «Райффайзен Банк Аваль» у формі заяви-анкети на видачу картки ідентифікації, де як контактний телефон вона вказала телефон НОМЕР_1 , який було раніше оформлено на ім`я позивача, що підтверджується договором про надання послуг мобільного зв`язку № НОМЕР_2 від 02 липня 2004 року. 12 лютого 2013 року ОСОБА_4 зазначила цей же номер телефону, який оформлено на ім`я позивача, у договорах з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку росії» про відкриття депозитного рахунку та щодо банківського обслуговування. 15 грудня 2016 року ОСОБА_4 зазначила цей же номер телефону, який оформлено на ім`я позивача, у заяві про розміщення банківського вкладу до ПАТ «Банк Кредит Дніпро». 29 жовтня 2020 року ОСОБА_4 зазначила цей же номер телефону, який оформлено на ім`я позивача, у договорі на вклад «Строковий» з АТ КБ «Приватбанк».

У 2014 році, за кошти позивача, було проведено ремонт квартири ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, був відреставрований балкон, встановлено нові вхідні двері, замінено вікна на нові, замінено електропроводку.

Починаючи з червня 2017 року ОСОБА_4 почала тяжко хворіти, що викликало неможливість її самостійно забезпечувати умови свого життя, потребу в постійному сторонньому догляді, допомозі та лікуванні. З того часу, позивач фактично здійснював над ОСОБА_4 опіку, постійно її підтримував.

Матеріальне забезпечення ОСОБА_4 , у зв`язку з її непрацездатністю та безпорадним станом, з червня 2017 року та до дня її смерті, здійснював позивач.

ОСОБА_1 , ураховуючи уточнені позовні вимоги, просив:

встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом зі спадкодавцем, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;

встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту, бюджету та придбання майна внаслідок спільної праці, як сім`ї, шляхом об`єднання спільних та індивідуальних трудових зусиль, внаслідок яких одержані спільні та особисті доходи об`єднувалися для набуття спільного майна, у період з 12 листопада 1997 року до 31 грудня 2003 року включно;

визнати майно, набуте внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, за час спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , а саме - квартиру АДРЕСА_3 - об`єктом спільної сумісної власності, здійснити поділ спільного майна;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_3 ;

змінити черговість одержання права на спадкування за ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцю четвертої черги за законом, право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а саме разом зі спадкоємцем третьої черги за законом;

визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_3 та на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_4 ;

стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наведених письмових доказів слідує, що ОСОБА_4 придбала квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , жилою площею 28,2 кв. м, та була її єдиним власником. Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 брав участь у придбанні спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 в матеріалах справи не має;

суд вказав, що допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не були свідками ні передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_4 для придбання квартири, ні передачі грошових коштів продавцю квартири. Свідкам невідомі обставини придбання спірної квартири, хто купував квартиру та за чиї кошти. За чиї кошти здійснювався ремонт в спірній квартирі свідкам також не відомо. Так, суд зазначив, що свідку ОСОБА_13 не відомо з якого часу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом, де вони проживали. Свідкам ОСОБА_11 , ОСОБА_12 обставини покупки квартири відомі лише зі слів позивача. ОСОБА_12 припускав, що ОСОБА_4 працювавши лікарем заробляла менше ніж ОСОБА_1 . ОСОБА_1 був пілотом, а тому заробляв більше. Свідки не володіли інформацією, яке майно перебувало у власності ОСОБА_4 , як вона ним розпоряджалась. Між допитаними в судовому засіданні свідками та ОСОБА_4 не було близького спілкування. ОСОБА_4 не розповідала їм про стосунки з ОСОБА_1 , а тому підтвердити або спростувати дійсні стосунки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 свідки не можуть. Як вівся спільний побут між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 свідкам нічого не відомо;

суд виходив з того, що з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи слідує, що ОСОБА_4 належала на праві приватної власності квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , яку вона продала в квітні 2002 року, що підтверджується договором купівлі-продажу та чого ні позивач, ні відповідач не заперечують. Крім того, ОСОБА_4 після смерті матері у 1999 році успадкувала рухоме та нерухоме майно, акції, грошові кошти. У 2001 році ОСОБА_4 продала успадкований автомобіль. Крім того, ОСОБА_4 мала особисті заощадження. На виручені грошові кошти та особисті заощадження ОСОБА_4 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Пошук та придбання спірної квартири було здійснено особисто ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами справи. Всі правовстановлюючі документи оформлені виключно на ОСОБА_4 . А тому доводи позивача про придбання ним спірної квартири переважно за його кошти, суд відхилив, оскільки позивачем не надано доказів щодо передачі грошових коштів ОСОБА_4 або продавцю квартири;

суд зробив висновок про те, що зібрані у даній справі докази в їх сукупності, а саме показання свідків зі сторони позивача не містять достовірного підтвердження, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели спільний побут тощо. Факт спільного відпочинку (зустрічей), спільної присутності на святкуванні деяких свят, перебування у близьких стосунках позивача та померлої ОСОБА_4 , не доводять факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя у зазначений позивачем період, що підлягає доведенню у цій справі. Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання разом з померлою ОСОБА_4 у період часу з 01 січня 2004 року по 14 грудня 2022 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у зв`язку з відсутністю доказів про наявність між ними спільного бюджету, ведення спільного господарства, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між ними відносин, притаманних подружжю;

відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці;

дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд зробив висновок про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з померлою ОСОБА_4 ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з 01 січня 2004 року по 14 грудня 2022 року. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були певні відносини, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці;

окрім цього, суд виснував, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 підкреслював, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини, а саме сімейні та спадкові. Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю;

факт періодичного спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні подій, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі № 192/1700/22 (провадження № 61-5103св24);

у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків;

самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 554/6033/22 (провадження № 61-13966св23);

щодо вимог позивача про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини та визнання спадкоємцем четвертої черги, суд вказав, що надаючи оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд виходить з того, що ці докази не є належними та достатніми доказами, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як то ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини. Позивачем не доведено належним чином реальності факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 протягом п`яти років поспіль до моменту відкриття спадщини, оскільки судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що такі особи постійно спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та веденням спільного господарства, а також мали взаємні права і обов`язки, які притаманні членам сім`ї, а відтак суд дійшов до висновку, що характер відносин позивача з ОСОБА_4 за своїм змістом не мав ознак сімейних. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Факт отримання позивачем заробітної плати за період з 1998 року по 2002 роки сумі 31 175,42 грн, що станом на 23 серпня 2002 року еквівалентно 5 732,36 доларам США, не може бути доказом участі у придбанні спірної квартири, а покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна, зокрема, розмір цієї участі;

оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута ним та спадкодавцем ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, тому суд до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині;

інші вимоги заявлені позивачем є похідними, а тому не підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року заяву ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв адвокат Луговий Б. В. про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідач поніс витрати на правничу допомогу в сумі 32 000 грн;

з огляду на позицію представника позивача, який вважає витрати на професійну правничу допомогу відповідача необґрунтованими та завищеними, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, кількість судових засідань, проаналізувавши обсяг наданих адвокатами послуг, суд вважав, що заява ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції підлягає задоволенню частково на суму 12 000 грн. Такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Філіпського О. С. на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Лугового Б. В. на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року залишено без змін. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду України в постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15, Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 175/1233/18 28 серпня 2024 року в справі № 756/5826/21;

розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (стаття 17 «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними;

для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 361/5996/19, від 18 грудня 2024 року в справі № 185/11061/21, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20;

факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 694/1540/20, від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20 та ін.);

апеляційний суд вказав, що позивач у позові стверджував, що проживав із померлою ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 12 листопада 1997 року до часу її смерті, за його кошти була придбана квартира, розташована за адресою АДРЕСА_2 , жилою площею 28,2 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2002 року, тому він вважає, що має право на визнання за ним права власності на частину зазначеної квартири та прав на спадкування після померлої ОСОБА_4 ;

ураховуючи, що квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , жилою площею 28,2 кв. м, ОСОБА_4 придбала на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бушкіною Л. О., зареєстровано в реєстрі за № 841, до прийняття СК України, тому суд правильно не застосував до виниклих правовідносин положення статті 71 СК України;

апеляційний суд вказав, що як вбачається з матеріалів справи, що весь період часу з 1997 року зареєстрованим місцем проживання позивача було АДРЕСА_6 . Відповідно до ухвали Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2001 року, позивач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до своєї колишньої дружини ОСОБА_14 із вимогою про вселення його до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 . Зустрічний позов був задоволений. Свою відсутність при цьому позивач мотивував тривалими відрядженнями. Отже, із даної ухвали вбачається, що позивач не мешкав у вказаний час однією сім`єю з ОСОБА_4 , оскільки мав зареєстроване місце проживання і звертався до суду за захистом свого права проживати за адресою : АДРЕСА_7 . За вказаною адресою позивач зареєстрований по теперішній час;

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив висновок про те, що ОСОБА_4 на момент купівлі спірної квартири (23 серпня 2002 року) за ціною 40 125,00 грн мала достатньо виручених грошових коштів від проданого спадкового майна, в тому числі успадковані грошові вклади, та особисті заощадження. Доводи позивача про те, що спірна квартира була придбана переважно за його кошти, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів щодо передачі грошових коштів ОСОБА_4 на придбання квартири, або продавцю квартири. Між ними не укладалася угода щодо придбання спірної квартири у спільну сумісну власність, зазначеної обставини також не містять умови договору купівлі-продажу. Оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження того, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності немає, то суд зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно як об`єкт спільної сумісної власності. Колегія суддів погодилась також із висновком суду першої інстанції, що із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 і ОСОБА_15 проживали однією сім`єю в зазначений позивачем період, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо. Із наданих позивачем фотографій та показів свідків неможливо достеменно встановити, чи проживали ОСОБА_1 і ОСОБА_15 як подружжя протягом усього заявленого позивачем періоду;

відповідно до положень статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги на підставі положень статті 1264 ЦК України, важливим є факт сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2017-2022 років, тобто останні п`ять років перед смертю ОСОБА_4 , а тому покази свідків за інші періоди, договори з мобільним оператором, факт проведення ремонту в квартирі за адресою: АДРЕСА_8 , не є належними доказами на підтвердження проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 саме за вказаний період;

оцінюючи надані позивачем докази, апеляційній суд вказав, що з договору охорони квартири, на який посилається позивач, дійсно вбачається, що в 2004 році позивача вказано в списку довірених осіб. Разом з тим, при переукладені договору від 08 жовтня 2018 року позивача в списку довірених осіб не має. Сторона відповідача пов`язує дану обставину з вчиненням позивачем відносно ОСОБА_4 насилля. Так судом першої інстанції було встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово вчиняв насильницькі дії у відношенні ОСОБА_4 . Так, відповідно до акту судово-медичного дослідження від 26 серпня 2005 року, від 19 жовтня 2006 року ОСОБА_4 була побита ОСОБА_1 у власній квартирі, який наносив удари руками по обличчю, в грудну клітину, ногами по грудній клітині та стегну. Відповідно до висновку спеціаліста № 115/с від 28 березня 2018 року ОСОБА_4 22 березня 2018 року була побита у власній квартирі ОСОБА_1 . За останнім фактом ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України (справа № 336/1728/18 розглянута Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, постанова від 18 лютого 2020 року). Крім того, син позивача - ОСОБА_5 вкрав у ОСОБА_4 відеокамеру за що також притягався до кримінальної відповідальності (справа № 336/2861/18, розглянута Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, вирок від 01 серпня 2018 року). На підставі наявних у матеріалах справи доказів, перевіривши пояснення сторін та покази свідків, суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_15 були певні відносини, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці як подружжю. Належних, достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_15 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу в розумінні статті 3 СК України саме за останні п`ять років до смерті ОСОБА_15 , матеріали справи не містять. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_4 ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю, до дня смерті ОСОБА_4 ;

також апеляційний суд зробив висновок про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів з яких можна було б встановити факт перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані та надання позивачем їй допомоги;

залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що ураховуючи характер виконаної адвокатом Луговим Б. В. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, з огляду на наявність заперечень позивача, виходячи з конкретних обставин цієї справи, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн, понесених у суді першої інстанції, а також зробив висновок про стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн у межах апеляційного провадження справи.

ОСОБА_1 12 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Філіпським О. С., на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Філіпським О. С., лише на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 однією з підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Проте указана підстава касаційного оскарження не обґрунтована.

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині та не зазначено обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Філіпським Олександром Сергійовичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат