ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8198/25 Справа № 172/823/24 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №172/823/24за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою Руденко Ганни Валентинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року,ухвалене у складі судді Корягіна В.О., -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Руденко Г.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем, було укладено шлюб.

Від спільного життя у них народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 29 січня 2016 року №423/1373/15-ц даний шлюб розірвано.

Зауважує, що зазначеним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились з травня 2015 року. Позивач після розпаду сім`ї ще мешкала у своїх батьків у с.Золоте, разом із малолітнім сином ОСОБА_4 .

В цей період відповідач та його батьки повністю припинили спілкування із позивачем та дитиною, відповідач не вчиняв жодних дій щодо участі у житті дитини, щодо його матеріального забезпечення.

Звертає увагу, що згодом, зважаючи на рух військових дій в Луганській області, з метою власної безпеки та безпеки дитини, позивач переїхала до м.Новоукраїнка Кіровоградської області, де й мешкає до даного часу.

Зазначає, що 13 грудня 2016 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_5 .

21 лютого 2017 року від шлюбу із ОСОБА_5 у позивача народилась донька ОСОБА_6 .

Зауважує, що оскільки відповідач вже більше як 8 років ніяким чином не піклується про сина ОСОБА_4 , не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров?я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина ОСОБА_4 , його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Вказує, що відповідач, покладених законом на батьків обов?язків не виконує абсолютно, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина.

Також вказує, що всі питання щодо виховання вирішуються позивачем, як мамою, без участі та підтримки з боку відповідача, при цьому, оскільки вона вже тривалий час має іншу сім?ю, і її чоловік ОСОБА_5 добре відноситься до її сина ОСОБА_4 , прийняв його як власну дитину з самого малку, піклується, забезпечує матеріально, то ОСОБА_4 називає його татом і сприймає як єдиного відомого йому батька.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини її батьком, свідомого нехтування ним своїми обов?язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов?язків.

Звертає увагу, що позивач зверталась до Служби у справах дітей Новоукраїнської міської ради з проханням обстежити умови її проживання, а також з питанням можливості надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

У зв`язку з чим просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року у задоволенні позову позивача адвоката Руденко Г.В. в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 - адвокат Руденко Г.В. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується із оскаржуваним рішенням.

В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, всупереч наведеному вище, не зробив належного висновку, про те, що, оскільки відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, при цьому не здійснив дій, направлених на прийняття участі у судовому розгляді справи та доведенні своєї позиції, запереченні проти позовних вимог, то це свідчить про втрату його інтересу до власного сина ОСОБА_4 , відносно якого розглядається справа.

Зазначає, що інтерес відносно власної дитини - сина ОСОБА_4 , відповідачем явно втрачений, що випливає з того, що він не виявляв до нього батьківського піклування з часу припинення шлюбних відносин з позивачкою, а це з 2016 року. Відповідач навіть тоді не виявив своєї позиції щодо розірвання шлюбу (не з`явився на судовий розгляд).

Після припинення шлюбних відносин минуло дев`ять років, які ОСОБА_4 провів без участі у власному житті свого біологічного батька, який навіть не намагався вчиняти дії , направлені на розшук дитини (якщо йому не було повідомлено про адресу).

Зауважує, що судом не встановлено того факту, що мати (позивач) у справі будь-яким чином забороняла відповідачу у реалізації його батьківських прав. Натомість суд, констатуючи декілька разів, що позивач не вказала відповідачу своє місце проживання, фактично переклав умисну винну бездіяльність відповідача щодо виховання дитини на позивача.

Також зауважує, що відсутність факту притягнення відповідача до будь-якого виду адміністративної чи іншої відповідальності (як вказав орган опіки та піклування виконкому Новоукраїнської міської ради) за час, коли він взагалі самоусунувся від життя власного сина - (дев`ять років) вказує на те, що органи опіки і піклування не моніторять ситуацію ні із звичайними сім`ями, а особливо з сім`ями ВПО з дітьми, які проживають лише з одним із батьків, не виявляють причини та не усувають умови, які негативно впливають на інтереси дитини щодо виховання обома біологічними батьками.

При цьому суд навіть не віднісся критично до такого твердження органу опіки та не вніс відповідний припис цьому органу для належного реагування.

Зазначає, що суд першої інстанції навіть не знайшов підстав для попередження відповідача щодо його неналежної поведінки у відношенні виховання власного сина ОСОБА_4 , щодо необхідності змінити ставлення і покладення контролю на орган опіки.

Вказує, що відповідач знайшов можливість переїхати на іншу територію із Луганської області, здійснити дії (законні чи ні) по реєстрації як ВПО, при цьому ця особа не здійснила нічого, направленого на звернення наприклад до місцевої служби у справах дітей, до органів поліції з питання розшуку свого сина ОСОБА_4 , ні тоді, коли жив у Луганській області, ні після переїзду.

Звертає увагу, що суд вказав на недоведеність, що поведінка відповідача відносно малолітньої дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

При цьому суд першої інстанції, вказуючи, що позивач не повідомила відповідачу про те, де вони знаходяться з дитиною, і фактично зробив висновок, що відсутність відповідача у житті власного сина протягом 9 років - спричинена тим, що він не був повідомлений про перебування позивача та дитини.

Вважає, що батько, маючи обов`язки по вихованню власної дитини, не вчинив жодних дій з метою знайдення можливості хоча б в мінімальному розмірі спілкуватись та виховувати свого сина. Не звертався до відповідних служб, не звертався до суду з позовами, до органів поліції за розшуком і т.п.

Натомість в матеріалах справи є інформація щодо його реєстрації як ВПО в місті Тернівка, тобто цей чоловік реалізовував власні права самостійно, за нього ніхто не міг це зробити. При цьому, як пізніше виявилось, відповідач зареєструвався, але фактично не проживав за адресою реєстрації як ВПО.

Вказує, що дитина, відносно якої розглядається позов, фактично ніколи не знала відповідача як батька, бо він його не виховує з віку 1,5 роки. Дитина знає іншого чоловіка як батька, і це теж мало бути враховано судом в контексті захисту найкращого інтересу дитини - перебувати в гармонійних умовах повноцінної сім`ї, з батьками, яких ОСОБА_4 знає і сприймає.

Звертає увагу, що закон дозволяє позбавлення батьківських прав через суд у випадках, коли це відповідає найкращим інтересам дитини. Зокрема, якщо батько чи мати не виконують своїх обов`язків або самі виявляють ознаки за котрими є підстави припинити їх правовідносини з дитиною.

У зв`язку з чим, просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року - скасувати, постановити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та інші учасники справи своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , про що свідчать свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане 03 березня 2014 року Виконавчим комітетом Золотівської міської ради м.Первомайська Луганської області.

Відповідно до рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 29 січня 2016 року по справі №423/1373/15-ц за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_11 до ОСОБА_3 розірвано. Рішення набуло чинності 09 лютого 2016 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 13 грудня 2016 року Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Кіровоградській області, ОСОБА_11 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 13 грудня 2016 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 .

Як вбачається з свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , видане 23 лютого 2017 року Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Кіровоградській області, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно характеристики Новоукраїнського ліцею №6 Кіровоградської області від 13 травня 2024 року, ОСОБА_4 , навчається в ліцеї з 2020 року, на кінець навчального року оволодів навчальним матеріалом на початковий та середній рівні (труднощі виникли з математики, іноземної мови, української мови). У навчальній діяльності виявляє неповні можливості. У хлопчика слабо розвинене логічне мислення, увага. Під час виконання самостійної роботи хлопчик потребує допомоги дорослих. ОСОБА_4 не привчений до самообслуговування: робоче місце у нього завжди неохайне, потребує постійного контролю зі сторони вчителя. Учень завжди має охайний вигляд. Завжди забезпечений всім необхідним шкільним приладдям та речами, які необхідні для навчання в школі. Мама систематично забезпечує хлопчика залежно від потреб. Мама хлопчика, ОСОБА_2 , дуже вболіває за навчання і виховання дитини. Батько, ОСОБА_3 , жодні батьківські збори не відвідав, процесом навчання сина не цікавився.

Відповідно до довідки Новоукраїнського ліцею №6 Кіровоградської області від 13 травня 2024 року, ОСОБА_4 , за період з 01 вересня 2023 року по 13 травня 2024 року постійно відвідує ліцей та виходить на он-лайн уроки, навчанням та вихованням сина займається мама ОСОБА_2 , батько дитини ОСОБА_3 жодного разу з класним керівником та вчителями не спілкувався, не цікавився успіхами дитини.

Відповідно до довідки КНП Центру первинної медико-санітарної допомоги «Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області №39 від 08 травня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в дитячій консультації з 2016 року. Піклуванням і лікуванням дитини займається мама та вітчим, рідний батько з дитиною ніколи не з`являвся.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 23 квітня 2024 року у будинку АДРЕСА_1 , за цією адресою проживають і мають постійне місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, умови проживання належні, домоволодіння електрифіковане, у будинку є всі необхідні меблі та побутова техніка, у кімнатах чисто та охайно, продуктами харчування, сезонним одягом та взуттям забезпечені. Діти мають окрему кімнату власні ліжка, місце для навчання та відпочинку. Стосунки у сім`ї доброзичливі.

Відповідно до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 виданого виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 10 лютого 2025 року № 322/01-24, у 2016 році батьки малолітнього ОСОБА_4 розлучилися. Зі слів ОСОБА_2 батько дитини ніяким чином не піклується про сина, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, фізичним та духовним розвитком, взагалі не приймає ніякої участі у житті дитини, матеріально не забезпечує. На стягнення аліментів ОСОБА_2 не подавала.

3 матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 , є внутрішньо-перемішеною особою з м.Золоте Луганської області і офіційно через відповідний орган реєстрації зареєстрував місце свого перебування за адресою: АДРЕСА_2 .

У листі служби у справах дітей Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2025 року №82/01-23 зазначено, що ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не зареєстрований та не проживає, місце перебування останнього невідоме, тому з`ясувати думку батька дитини не виявляється можливим.

Також ОСОБА_2 підтвердила, що не повідомляла батькові дитини адресу свого місця мешкання з сином.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 10 квітня 2025 року у квартирі АДРЕСА_3 , за цією адресою ніхто не зареєстрований та на теперішній час не проживає, умови проживання задовільні.

Крім цього, згідно пояснення ОСОБА_15 , вона є власницею нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду надала показання, що знає позивача та відповідача, позивач є рідною донькою ОСОБА_17 , відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не допомагав дитині, розлучилися, коли дитині був 1,6 рік, в 2016 році переїхали в Новоукраїнку, про відповідача не знають нічого, донька не знає де знаходиться відповідач, не має засобів зв`язку, про місце знаходження позивач не повідомляла відповідачу.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду надала показання, що відповідача вона ніколи не бачила та їй він невідомий, близько 8 років знає сім`ю ОСОБА_2 , знає чоловіка позивача ОСОБА_19 , часто спілкуються, та дитина не знає що у нього є тато ОСОБА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду надала показання, що відповідача знає, дитині він не допомагає, дитина росла з матір`ю, за 3 роки в Новоукраїнці відповідача ніколи не бачила, дитину виховує позивач та її чоловік.

У судовому засіданні була з`ясована думка дитини ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що мешкає з татом ОСОБА_19 , тата ОСОБА_3 він не пам`ятає, мама допомагає йому, водила його до дитячого садку, а тепер до школи.

Відповідно до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , виданого виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 10 лютого 2025 року №322/01-24, позбавлення батьківських прав с крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки і можливе, лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку одного з батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У справі ОСОБА_24 відсутні докази застосування до нього заходу впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, попередження з боку служби у справах дітей щодо недопущення ухилення від виконання батьківських обов`язків. Комісія з захисту прав дитини приходить до висновку, що оскільки позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не буде сприяти позитивному впливу на долю дитини, є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини.

Також судом було встановлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 , разом з матір`ю, вітчимом і сестрою, а відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , та останньому не відоме про нове місце проживання дитини, тому вказаний факт є об`єктивною причиною того, що батько не може приймати участь у вихованні дитини у тому обсязі, який бажає позивачка.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та відсутністю достатніх підстав для застосування до відповідача таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав.

Судом першої інстанції враховано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , затвердженого виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 10 лютого 2025 року № 322/01-24, оскільки позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав не буде сприяти позитивному впливу на долю дитини, є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини.

Крім того, суд звернув увагу, що проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження №61-248св24), зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно застосував положення статті 164 СК України з врахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, та взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши фактичні обставини справи, судом першої інстанції вірно розтлумачено поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У справі яка переглядається, судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, який залишився проживати з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком займається мати не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки не доведено факт злісного нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, тобто що він систематично продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився із висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батька батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, або його було притягнуто до адміністративної відповідальності за неналежне останнім своїх обов`язків щодо свого сина.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_2 при розгляді спору не довела суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Натомість тимчасова відсутність відповідача не є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою скасування законного судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме його бездіяльність призвела до розриву зав`язків між ним та сином, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над сином з боку батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо її дитини.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Отже, з урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки таке позбавлення не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції стосовно надання правової оцінки встановленим в суді фактичним обставинам справи і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 -залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2025 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 26.11.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв