ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 464/8683/21

провадження № 61-3413св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Государська Наталія Валентинівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семченко Галини Сергіївни на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Чорної С. З., та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В. про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щойому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Вказував на те, що йому стало відомо, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2015 року.

Зазначав, що вказаний договір він не підписував, квартиру у власність ОСОБА_5 не передавав, грошових коштів за продаж квартири не отримував.

Позивач вважав, що заволодіння ОСОБА_5 його квартирою відбулося завдяки діям приватного нотаріуса Гоcударської Н. В., яка без його участі і волевиявлення посвідчила договір купівлі-продажу квартири від 27 березня 2015 року.

Зазначав, що ОСОБА_5 є недобросовісним набувачем, однак, навіть якщо буде встановлено ознаки добросовісного набуття майна ОСОБА_5 , квартира підлягає витребуванню у неї, оскільки вибула з його володіння не з його волі.

Також вказував на те, що узгоджені дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завдали йому моральних страждань, оскільки у зв`язку з втратою права на житло, він втратив душевний спокій, його охопило почуття тривожності, виникли прояви безсоння.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 у його власність квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Государської Н. В. солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 90 000,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2023 року залучено ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2023 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4 .

У січні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Семченко Г. С. подав заяву про зміну предмета позову.

З урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_2 просила суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 у її власність квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Государської Н. В. солідарно на її користь моральну шкоду у розмірі 90 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В. про витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування немайнової шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 на підставі укладеного з ОСОБА_5 договору купівлі-продажу від 29 березня 2023 року, який не був визнаний недійсним. Вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2023 року недійсним та повернення сторін в попередній стан позивач не заявляв, тому підстави для перегляду його правомірності у суду відсутні.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі, оскільки позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а суд відмовив у позові через необґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року в частині вимог ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В. про відшкодування немайнової шкоди скасовано, провадження у справі цій частині закрито.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року в іншій частині змінено, викладено його мотиви у редакції цієї постанови. У решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира, яка належала ОСОБА_1 , відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2015 року ОСОБА_5 , а остання на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2023 року відчужила її ОСОБА_4 , а тому ефективним способом захисту прав позивача є витребування спірної квартири у останнього набувача.

Установивши, що ОСОБА_3 придбала за відплатним договором спірну квартиру у ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства та з дотриманням належної правової процедури, а позивач не надав доказів вибуття квартири з володіння ОСОБА_1 без його волі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Також апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В., оскільки приватний нотаріус не може відповідати за вимогами про витребування майна та є неналежним відповідачем, що є окремою підставою для відмови у позові.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В. про відшкодування немайнової шкоди, апеляційний суд виходив із того, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Семченко Г. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння спірної квартири та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність визнання договору купівлі-продажу недійсним у випадку незаконного вибуття майна з володіння власника.

Суди не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_7 був добрим знайомим ОСОБА_3 , що підтверджує попередню змову групи осіб для заволодіння майном ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скаргипро те, що ОСОБА_1 не отримував грошових коштів за квартиру, з тих підстав, що продаж квартири був вчинений значно раніше, ніж укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не врахував, що в матеріалах справи є акт обстеження побутово-житлових умов від 30 січня 2020 року, у якому комісія Теофіпольської селищної ради вказала, що ОСОБА_1 проживає з ОСОБА_2 з 2002 року, а продаж квартири відбувся у 2015 році, тобто в той період, коли вони уже проживали разом.

ОСОБА_3 не надала суду доказів того, що вона мала можливість придбати квартиру за 881 975,00 грн і передала ці кошти ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 незаконно заволоділа нерухомим майном ОСОБА_1 та є недобросовісним набувачем.

ОСОБА_3 , знаючи, що існує спір щодо спірної квартири, 29 березня 2023 року продала її ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 також є недобросовісним набувачем квартири, не надав доказів на підтвердження перерахування коштів ОСОБА_3 за квартиру.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме застосування статей 386, 387, 388 ЦК України.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України, в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Поплавська Т. П. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 березня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І. Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із свідоцтвом про право власності від 03 серпня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 листопада 2002 року ОСОБА_1 як чоловік ОСОБА_8 та спадкоємець за законом, прийняв спадщину, яка складалася, зокрема, із 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

27 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Государською Н. В., реєстровий номер: 135, згідно з умовами якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

На час укладення вказаного договору ОСОБА_1 був у віці 88 років.

За умовами договору купівлі-продажу квартири, розрахунок між сторонами проведено до підписання цього договору купівлі-продажу квартири, а підписання договору позивачем ОСОБА_1 є підтвердженням факту отримання ним всієї суми коштів за продану квартиру (пункт 4 договору).

Відповідно до пункту 19 договору купівлі-продажу, у зв`язку з похилим віком та поганим зором ОСОБА_1 за його усним дорученням, у його та нотаріуса присутності, текст договору підписано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .Текст договору до підписання прочитано нотаріусом уголос та схвалено ОСОБА_1 .

Згідно із пунктами 2, 14 договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін встановлено особистий сервітут, за яким ОСОБА_1 мав право довічного користування квартирою АДРЕСА_1 . Сервітут припиняється у разі смерті ОСОБА_1 або у разі добровільної його відмови від сервітуту, при цьому зберігає чинність у разі переходу до іншої особи (осіб) права власності на квартиру.

15 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

25 листопада 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Сурмою Г. Ф., згідно з яким ОСОБА_1 заповів все належне йому майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . На прохання заповідача заповіт підписав ОСОБА_9 у присутності нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Після смерті ОСОБА_1 приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Сурмою Г. Ф. 21 лютого 2023 року заведено спадкову справу № 15/2023, згідно якої спадкоємицею майна померлого є ОСОБА_2 як його дружина.

29 березня 2023 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

29 березня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Семченко Г. С. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23); постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 57; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, пункт 40; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 89; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, пункт 7.23; від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, пункт 55).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту. Аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши, що спірна квартира, яка належала ОСОБА_1 , відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2015 року ОСОБА_5 , а остання на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2023 року відчужила її ОСОБА_4 , правильно виходив із того, що витребування спірної квартири у останнього набувача є ефективним способом захисту прав позивача.

Установивши, що ОСОБА_3 придбала за відплатним договором спірну квартиру у ОСОБА_1 відповідно до вимог законодавства та з дотриманням належної правової процедури, а позивач не надав доказів вибуття квартири з володіння ОСОБА_1 без його волі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Государської Н. В., оскільки приватний нотаріус не може відповідати за вимогами про витребування майна та є неналежним відповідачем, що є окремою підставою для відмови у позові.

Подібний за змістом висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Семченко Галини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Д. Д. Луспеник Ю. В. Черняк