Справа № 487/7501/24
Провадження №2/485/25/25
РІШЕННЯ

іменем України

26 листопада 2025 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючий - суддя Соловйов О.В.,

секретар судового засідання Гусарова І.М.,

за участю представника позивача - адвоката Реу Р.В. (в режимі відеоконференції),

представника відповідача - адвоката Шилова В.Ю. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м.Снігурівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Реу Руслан Васильович, до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Реу Р.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 березня 2024 року о 09:00 год. в смт.Сарата по вул. К. Вернера на перехресті вул. Соборна, відповідач керуючи автомобілем Мітцубісі Галанд, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не дотримуючись безпечної дистанції, інтервалу, здійснив зіткнення з автомобілем ВМВ - 3180, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу, який рухався попереду нього, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічні ушкодження. Постановою Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2024 року відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових згідно звіту про оцінку автомобіля № 099/03-24 від 21 березня 2024 року становить 67739,78 грн. Відповідальність відповідача згідно полісу обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було застраховано у страховій компанії ПрАТ СК "ПЗУ Україна". Поліс укладений на умовах відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб в межах до 160000,00 грн - включно, та передбачена франшиза 2600,00 грн. Відповідно до страхового акту № 39249 позивач отримав страхову виплату у сумі 28496,15 грн. За таких обставин, оскільки виплачене страхове відшкодування є недостатнім для повного відшкодування завданої йому шкоди, позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у сумі 39243,63 грн та витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди у сумі 4000,00 грн. Також, оскільки договором страхування відповідача передбачено франшизу у розмірі 2600,00 грн, яка не була сплачена, то сума франшизи підлягає включенню до суми стягнення. Разом з тим, відповідачем була завдана також моральна шкода, яка виразилась у моральних та душевних стражданнях, емоційним дискомфортом, пов"язаного з порушенням звичного життєвого укладу сім"ї позивача, оскільки під час дорожньо-транспортної пригоди постраждала його цивільна дружина ОСОБА_3 . Були порушені актуальні життєві плани, погіршення можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Обставини того дня єх вкорай психотравмуючими для позивача та до теперішнього часу викликають сильні хвилювання та переживання, адже він хвилюється за подальший стан здоров"я ОСОБА_3 та можливі наслідки. Негативні переживання та тілесні реакції при спогадах, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, неврозність, дративливість почали постійно проявлятись у позивача. У зв`язку з вищезазначеним позивач зазнав моральних страждань, які він оцінив в 50000,00 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 45843,63 грн матеріальних збитків, 50000,00 грн моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги визнав частково в частині неоплаченої франшизи в розмірі 2600,00 грн, в задоволенні решти вимог просив відмовити як таких, що ґрунтуються на недопустимих, неналежних, недостовірних та недостатніх доказах, судові витрати визначити пропорційно задоволеної частини вимог. Покликається на те, що наданий позивачем звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 099/03-24 від 21 березня 2024 року, який виготовлено оцінювачем ТОВ "Клевер Експерт" ОСОБА_4 не містить відомостей про те, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, натомість на сторінці 3 звіту в розділі "Перелік обмежень у використанні результатів оцінки", з-поміж іншого, вказано: "Оцінювач не несе відповідальності за нерозсудливість використання результатів оцінки". Щодо відшкодування моральної шкоди зазначає, що позивач не був учасником дорожньо-транспортної пригоди і він не може повертатись думками в події, що відбулись 07 березня 2024 року, а також не було ушкоджено його здоров"я. Що стосується його психічного та психологічного стану, то позивач не надає жодних доказів, які б підтверджували їх зміну чи негативний вплив наслідками ДТП. З огляду на те, що позивач не надав достатніх та належних доказів спричиненої йому моральної шкоди, сторона відповідача вважає, що вимоги у вказані частині задоволенню не підлягають. (а.с. 84-91).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Зазначив, що докази понесення витрат на професійну правову допомогу будуть надані суду після ухвалення судового рішення у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення франшизи. Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди та витрат на проведення призначеної по справі експертизи покладався на розсуд сужу, в решті позовних вимог просив відмовити. Крім того, представник відповідача зазначив про наявність у висновку експерта № 444-34-25 від 01 жовтня 2025 року за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи невідповідностей, що свідчать про об"єктивні сумніви щодо висновку експерта. Та вказав, що докази понесення витрат на професійну правову допомогу будуть надані суду після ухвалення судового рішення у встановленому законом порядку.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що постановою Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2024 року у справі № 513/406/24 відповідача ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п"ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850,00 грн. Постанова набрала законної сили 03 травня 2024 року (Т. 1 а.с.63-64.).

Із змісту постанови вбачається, що 07 березня 2024 року о 09:00 годині в смт. Сарата по вул. К. Вернера на перехресті вул. Соборна, ОСОБА_2 керуючи автомобілем Мітцубісі Галанд, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , не дотримуючись безпечної дистанції, інтервалу, здійснив зіткнення з автомобілем ВМВ 3180, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався попереду нього, внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.10.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

Власником пошкодженого транспортного засобу автомобіля ВМВ 318D, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 15 лютого 2024 року (Т. 1 а.с. 15).

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 099/03-24 від 21 березня 2024 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Клевер Експерт" ОСОБА_4 : вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля ВМВ 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 35349,38 грн; вартість матеріального збитку без урахування ПДВ завданого власнику автомобіля ВМВ 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 31096,15 грн; вартість відновлювального ремонту автомобіля ВМВ 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження, становить 67739,78 грн; ринкова вартість автомобіля ВМВ 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , до моменту ДТП, становить 307721,70 грн (Т. 1 а.с. 21-47).

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом автомобілем Мітцубісі Галанд, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , була застрахована у страховій компанії ПрАТ СК "ПЗУ Україна", згідно полісу обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.218207442 від 02 грудня 2023 року. Поліс укладений на умовах відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб в межах до 160000,00 грн - включно, франшиза передбачена 2600,00 грн. (Т. 1 а.с. 16).

Відповідно до страхового акту ПрАТ СК "ПЗУ Україна" № 39249/1, позивач отримав страхову виплату у сумі 28496,15 грн (Т. 1 а.с. 48-49).

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За змістом статті 1192 ЦК України одним із способів відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого є відшкодування збитків у повному обсязі, які визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Крім того відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 27.03.1992 року № 6, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зважаючи на викладене постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, якою особу визнано винною вчиненні адміністративного правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону № 1961-ІV визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 12 Закону № 1961-ІV визначено, що страхове відшкодування за шкоду, завдану майну, завжди зменшується на суму франшизи, встановленої договором страхування.

Отже відповідно до Закону № 1961-ІV розмір страхового відшкодування, яке сплачує страховик потерпілому, не завжди дорівнює фактичному розміру завданої шкоди, оскільки обмежується, зокрема, вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (у випадку наявності), а також сумою франшизи.

Відповідно до законодавства майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Винуватець повинен відшкодувати потерпілому різницю між завданим збитком та страховою виплатою. Покладення відповідальності у розмірі завданого збитку який повинен відшкодувати страховик на винуватця суперечить інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Стала позиція, яка відображена у ряді постанов Верховного Суду, у тому числі і у рішеннях Великої Палати. Суть зводиться до того, що з винуватця можна стягнути лише ті суми, які не платить страхова, до яких, як правило відносяться: знос авто, франшиза, розмір збитку понад страхову суму. Якщо потерпілий заявляє вимогу до винуватця про відшкодування тих платежів, які повинна сплатити страхова компанія, то суд повинен відмовити в задоволенні таких позовних вимог. Єдине виключення сам винуватець згоден самостійно покрити розмір завданого збитку, який повинен бути покритий страховою компанією (до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: № 204/5314/18 від 25.11.2021 року; № 208/2600/17 від 27.10.2021 року; № 205/1314/16-ц від 20.10.2021 року; № 362/3043/18 від 06.10.2021 року; № 753/311/17 від 06.10.2021 року; № 128/1453/18 від 06.10.2021 року; № 369/11644/16-ц від 04.08.2021 року; № 759/24061/19 від 28.07.2021 року; № 523/7115/18 від 30.06.2021 року; № 204/4050/17 від 03.06.2021 року; № 607/17727/18 від 19.05.2021 року; № 523/3212/19 від 24.03.2021 року; № 753/11069/16 від 17.02.2021 року; № 760/5686/17 від 17.02.2021 року; № 592/8115/18 від 03.02.2021 року).

У зв`язку з цим із винного водія підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Тобто страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту безпосередній винуватець (постанова КЦС ВС від 03.10.2018 року у справі №686/17155/15-ц).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням». (постанова КЦС ВС від 22.01.2019 року у справі №676/518/17).

Сторонами у справі не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди, у якій заподіювачем позивачу шкоди є відповідач ОСОБА_5 .

Також не оспорюється факт отримання позивачем від страховика ПрАТ СК "ПЗУ Україна", суми страхового відшкодування за шкоду, завдану заподіювачем шкоди ОСОБА_5 у розмірі 28496,15 грн, які перераховані безпосередньо позивачу.

Предметом спору є відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивач на обґрунтування своїх доводів надає власний звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 099/03-24 від 21 березня 2024 року виготовленого оцінювачем ТОВ "Клевер Експерт" Баранковим О.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, атакож достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові Пленуму від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці.

В той же час, доданий позивачем до матеріалів справи звіт № 099/03-24 від 21 березня 2024 року не є результатом проведення судової експертизи, а тому не є обов`язковим при здійснені оцінки доказів у справі (судова практика: Постанова Верховного суду від 11.04.2018 у справі № 910/24880/15).

Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Так, всупереч ч. 5 ст. 106 ЦПК України, у звіті № 099/03-24 від 21 березня 2024 року оцінювачем не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду.

В ході судового розгляду, позивач заявив клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, виконання якої просив доручити експертам Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Інші учасники справи не висловили заперечень щодо призначення експертизи саме в цій установі.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судову експертизу" судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Таким чином, суд бере за основу та покладає в обґрунтування свого рішення висновок експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 444-34-25 від 01 жовтня 2025 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу BMW 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , відповідно до якого: вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу BMW 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП від 07 березня 2024 року, становить 66644,01 грн; розмір матеріальних збитків нанесених власнику колісного транспортного засобу BMW 318D, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 07 березня 2024 року, становить 33787,41 грн (Т. 2 а.с.2-20).

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом № ЕР.218207442 від 02 грудня 2023 року складає 38147,86 грн (66644,01 грн - 28496,15 грн).

Підстав для відхилення судом висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 444-34-25 від 01 жовтня 2025 року не встановлено.

З приводи незгоди сторони відповідача з вище ззаначеним висновком експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, суд зважає на те, що відповідач не позбавлений був можливості заявити відповідне клопотання про призначення за його ініціативою судової транспортно-товарознавчої експертизи з визначенням експертної установи, однак відповідач таким правом не скористався.

З вказаних вище підстав, вимоги позивача про стягнення з відповідача, як винуватця ДТП, матеріальних збитків є обґрунтованою та підлягає задоволенню, однак частково на суму 38147,86 грн.

Крім того, позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу Мітцубісі Галанд, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була забезпечена за полісом ЕР.218207442 від 02 грудня 2023 року ПрАТ "ПЗУ Україна" з франшизою в розмірі 2600,00 грн та на відповідача, законодавством покладається обов`язок щодо відшкодування зазначеної суми.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про страхування" франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до п. 36.6 ст. 36 цього Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Відповідач суму не виплаченої франшизи у розмірі 2600,00 грн визнав, а відтак за вимогами закону із відповідача на користь позивача підлягає стягненню вказана сума.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таких самих висновків дійшов КЦС ВС у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 753/4289/23.

У справі Аміхалай проти Молдови (20.04.2004) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішенні Білуха проти України (09.11.2006).

Враховуючи встановлені у справі обставини, зокрема те, що сам факт дорожньо-транспортної пригоди є об`єктивним підтвердженням спричинення позивачу моральної шкоди, а також беручи до уваги вимушені зміни у його житті, пов`язані з втратою транспортного засобу та іншими незручностями, які негативно вплинули на повсякденне життя і психологічний стан, час протягом якого позивач був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, суд, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000,00 грн. Такий розмір є співмірним характеру та обсягу зазнаних страждань, компенсує моральну шкоду, заподіяну позивачу, не має ознак надмірності та не призводить до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача.

Доводи викладені в позовній заяві з приводу спричинення моральних страждань цивільній дружині позивача ОСОБА_3 , та, як наслідок, спричинення моральної шкожди позивачу, який хвилювався за її стан, суд вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 є цивільною дружиною позивача. Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_3 вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , а не з позивачем (т. 1 а.с. 50-51 ).

З приводу моральної шкоди самій ОСОБА_3 , суд звертає увагу, що моральна шкода має бути стянута на користь особі якій вона заподіяна. Оскліьки сама ОСОБА_3 не звернулась досуду з вимогами про стягнення на її користь моральної шкоди, суд не вирішує питання спричинення їй такої шкоди.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між стронами суд враховує наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України, згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач при розгляді даної справи поніс витрати на оплату здійснення автотоварознавчого дослідження № 099/03-24 від 15 березня 2024 року, що підтверджується договором на проведення оцінки № 099/03-24 від 15 березня 2024 року (Т.1 а.с. 18-19) та квитанцією № 21 від 15 березня 2024 року, на суму 4000,00 грн (Т.1 а.с. 20), а також на оплату проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу № 444-34-25 від 01 жовтня 2025 року, що підтверджується рахунком № 444-34-25 від 30 січня 2025 року за проведення експертизи (Т. 1 а.с. 130) та платіжною інструкцією №0.0..1 від 27 лютого 2025 року , на суму 12722,40 грн (Т.1 а.с. 232), а всього позивач поніс витрати на залучення експертів у розмірі 16722,40 грн грн та така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Згідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви: майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15140,00 грн); про відшкодування моральної шкоди сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028,00 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 40747,86 грн (38147,86 грн + 2600,00 грн) матеріальної шкоди, задовольнивши 97,38 % позовних вимог у вказаній частині та 5000,00 грн моральної шкоди, задовольнивши 10 % позовних вимог у вказаній частині. Отже з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1482,26 грн (1179,46 грн за вимогу майнового характеру + 302,80 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди).

Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Реу Руслан Васильович, до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , остання відома адреса перебування: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , матеріальні збитки, завдані дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 38147,86 грн, 2600,00 грн франшизи, витрати за проведення оцінки матеріального збитку транспортного засобу у розмірі 16722,40 грн, та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, а всього у розмірі 62470,26 грн (шістдесят дві тисячі чотириста сімдесят грн 26 к.).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , остання відома адреса перебування: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1482,26 грн (одна тисяча чотириста вісімдесят дві грн 26 к.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 листопада 2025 року.

Суддя О. В. Соловйов