П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2025 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.,

з участю секретаря Ормош О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2024 року у справі № 308/15331/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньотранспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача 294 555,25 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи тим, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 02.11.2022 року у справі 308/13466/22 відповідача визнано винним за статтею 124 КУпАП у зв`язку зі спричиненням ДТП 29.09.2022 на перехресті вулиць Капушанська та пр-т свободи м. Ужгород. Згідно з даними діловодства суду постанова набула законної сили 14.11.2022 року.

Внаслідок зазначеної ДТП пошкоджений належний позивачу автомобіль FOLKSWAGEN TOUAREG д/н НОМЕР_1 та розмір матеріального збитку в сумі 297955,25 (підтверджуєтся Звітом № 17.23 від 13.03.2023 року), з яких 130000,00 гривень покрито полісом обов`язкового страхування цивільної відповідальності. Невідшкодованою залишається різниця в сумі 167 955,25 гривень.

Окрім цього, внаслідок означеної ДТП позивач втратив на час ремонту власний засіб до пересування та відтак був змушений тимчасово відновити своє право шляхом отримання у користування іншого транспортного засобу - орендувати інший транспортний засіб згідно Договору оренди транспортного засобу від 14.11.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. та зареєстровано в реєстрі за номером 1370 на що позивачем витрачено 120 000,00 гривень за оренду (копія платіжної інструкцією №1 від 08.12.2022 року додається а оригінал знаходиться у позивача) та 6 600 гривень за нотаріальні послуги (копія довідки №4 від 14.11.2022 року додається а оригінал знаходиться у позивача). Разом також підлягає до відшкодування 126 600,00 гривень якби не ДТП то позивач не змушений був би нести ці витрати та користувався б значно кращим, комфортнішим, безпечнішим автомобілем.

Загальний розмір завданої позивачу та невідшкодованої відповідачем шкоди сягає 167 955,25+126 600,00 = 294 555,25 гривень.

На пропозицію позивача ВИХ.№ АБВК14-04/01-800 від 11.07.2023 року досудового урегулювання спору, надіслану засобом поштового зв`язку відповідач не відреагував отже право позивача підлягає до захисту судом.

Посилаючись на вищенаведене просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на користь позивача 294 555,25 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП та вирішити питання судових витрат.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти задоволення позову мотивуючи тим, що такий не підтверджений належними доказами, зокрема зазначає, що поданий до суду Звіт № 17.23 від 13.03.2023 ФОП ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 106 ЦПК , а тому він не є належним та допустимим доказом розміру шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля позивача по даній ДТП та не повинен братися до уваги судом, оскільки згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

Позивачем не додано доказів про реально понесені витрати на відновлювальний ремонт автомобіля.

З наданих позивачем доказів вбачається, що він уклав договір оренди автомобіля з ОСОБА_4 14 листопада 2022 року, тобто по спливу 45-ти днів після ДТП. Згідно схеми ДТП характер видимих зовнішніх пошкоджень складався з пошкодження переднього бамперу, передньої фари та решітки радіатора.

В той же час цей ТЗ виставлено позивачем до продажу за ціною 49 500 доларів США, що згідно курсу Національного Банку України (36,5686 за один долар США) складає 1 810 145,70 грн., що на 52 902,21 грн. менше ніж ринкова вартість КТЗ вказана до пошкодження у Звіті № 17.23 від 13.03.2023 р. ФОП ОСОБА_3 .

Зазначив, що сам по собі договір оренди та платіжна інструкція не підтверджують, що автомобіль дійсно використовувався позивачем, а у позові відсутнє обґрунтування необхідності оренди автомобіля, не зазначено які поїздки здійснювалися позивачем, тощо. Будь - які обґрунтування щодо цих витрат у позовній заяві відсутні. Необхідність та розмір таких збитків має довести позивач. Останній надав докази витрат на оренду автомобіля, проте не надав будь - яких доказів як необхідності укладення договору оренди, так і необхідності використання орендованого автомобіля. Також слід відмітити, що у вказаному договорі оренди визначено орендну плату в розмірі 2000 грн. за один календарний день використання п. 7 (договору оренди). Отже, якщо припустити, що позивач дійсно орендував автомобіль з 46-го дня після ДТП ще протягом 60-ти днів, до позову не надано доказів необхідності для відновлення авто позивача 105 днів (3,5 місяця).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.10.2024 у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції оскаржив таке в апеляційному порядку та просив суд апеляційної інстанції рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.10.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене внаслідок неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У висновках суду також не застосовані норми матеріального права.

Вказує на те, що суд першої інстанції, відхиляючи позовні вимоги в частині стягнення 167 955,25 грн вказав, що у справі, як на доказ розміру завданої відповідачем матеріальної шкоди, позивач посилається на звіт № 17.23 від 13.03.2024 при цьому зазначеному у позовній заяві до справи взагалі не додано ані копію, ані оригінал Звіту № 17.23 від 13.03.2023, тому суд позбавлений можливості встановити ці обставини, і відповідно розмір завданої ДТП матеріальної шкоди.

Заперечуючи проти такого висновку суду першої інстанції зазначає, що суд не звернув увагу на те, що до позовної заяви додано два аналогічні файли з квитанцією про сплату судового збору, при цьому відсутній файл із вказаним звітом. Вказує на те, що сторони були знайомі із цим доказом, що підтверджується доказами надсилання копії позовної заяви відповідачу та відзивом на позов. Відтак суд встановивши такий недолік всупереч вимогам ч.11 ст. 187 ЦПК України не ухвалив рішення про залишення позовної заяви без руху, чим позбавив позивача можливості виправити очевидну технічну помилку. У суду також були підстави витребувати відповідний звіт від позивача, та лише у разі ненадання такого суду відповідно до пункту 9 частини 1 статті 257 ЦПК України залишити позовну заяву без руху.

Відносно зазначеного звіту оцінювача відповідач не заперечив ані щодо особи оцінювача, ані щодо здійснення останнім розрахунків та заперечення відповідача звелись до того, що цей звіт не є допустимим доказом, оскільки будучи поданим в порядку статті 106 ЦПК України не містить застереження про те, що складений для подання до суду та попередження про кримінальну відповідальність. Втім жодна норма ані процесуального, ані матеріального закону не вимагає підтвердження розміру, завданої ДТП шкоди подавати саме висновок судового експерту.

Щодо відшкодування 126 600 гривень, зазначає, що позивач потребував автомобіля та реально поніс витрати за оренду і довів це доказами нотаріальними та банківськими документами.

Посилаючись на вищевказане просив суд апеляційної інстанції рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31.10.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача 294 555,25 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

У відзиві відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що позивачем не доведено про необхідність керувати орендованим ТЗ під час ремонту власного автомобіля, а сам договір оренди та платіжна інструкція не підтверджують. що автомобіль дійсно використовувася позивачем

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Ковача І.В., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, матеріалів об`єднаної справи № 308/13466/22 та Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме з: постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2022 року у справі № 308/13466/22 (з урахуванням постанови від 15.11.2022 року про виправлення описки) судом було об`єднано в одне провадження справу про адміністративне правопорушення за № 308/13466/22 (провадження № 3/308/7614/21) про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та справу про адміністративне правопорушення № 308/13467/22 (провадження №3/308/7615/22) про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, та присвоєно справі єдиний номер № 308/13466/22 (провадження № 3/308/7614/22).

ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн (сімнадцять тисяч грн 00 коп.), з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

При цьому судом встановлено, що як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 057681 від 29 вересня 2022 року, 29.09.2022 в місті Ужгород на перехресті вул. Капушанська та проспекту Свободи водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Шкода Фабія», д.н.з. НОМЕР_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу Alcotest Drager 6810. Результат 2,51% проміле, тест № 1828. Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім цього, 29 вересня 2022 року в місті Ужгород на перехресті вул. Капушанська та проспекту Свободи ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Шкода Фабія», д.н.з. НОМЕР_2 , будучи не уважним за кермом, не встежив за зміною дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості та не вжив заходів для зменшення швидкості, а також для уникнення зіткнення з транспортним засобом марки «Вольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який зупинився на перехресті для почергового проїзду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3б, 12., 12.3 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 057682 від 29 вересня 2022 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Власником автомобіля «Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_3 є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 . Дата першої реєстрації в Україні 20.05.2022, рік випуску 2019, VIN-код НОМЕР_5 (а.с. 10,11 том 1).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За таких обставин, судова колегія погоджується з судженням районного суду, що в наслідок притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП за порушення п.8.7.3 ПДР, його неправомірні дії, безпосередній причинний зв`язок та вина доведені.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року№ 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, у позивача, як у особи, якій завдано збитки, виникло право вимагати відшкодування понесених ним витрат, спричинених завданням шкоди.

Відмовляючи у задоволенні невідшкодованої страховою компанією матеріальної шкоди у розмірі 167 955,25 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч зазначеному у позовній заяві доказу, а саме Звіту № 17.23 від 13.03.2023, до справи взагалі не додав ані його копію, ані оригінал.

Втім з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки позивач виконав обов`язок щодо подання доказу послався на нього у позові, надіслав відповідачу, а відповідач в свою чергу отримав такий та здійснив його оцінку у відзиві на позов. Відтак, суд першої інстанції, маючи можливість витребувати доказ або надати позивачу можливість час на усунення технічних недоліків, формально дійшов висновку про відсутність звіту.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 04.11.2025 долучено до матеріалів справи Звіт № 17.23 від 13.03.2023 про оцінку розміру матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу (КТЗ), складеного на замовлення ОСОБА_1 , яким встановлено розмір матеріального збитку у сумі 297 955,25 гривень.

Слід також зазначити, що поданий звіт складено суб`єктом оціночної діяльності, який має відповідні ліцензії та кваліфікацію, а отже є належним та допустимим доказом, що визначає розмір заподіяної шкоди позивачу.

Заперечення відповідача, вказаний звіт не може бути допустимим доказом визначення розміру шкоди є необґрунтованим, оскільки, не погоджуючись з розміром матеріального збитку, вважаючи його недоведеним, стороною відповідача не було надано належних та допустимих доказів, на спростування суми завданого матеріального збитку, не заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизи з метою визначення суми матеріального збитку, тобто не вчинено жодних дій необхідних для визначення розміру матеріального збитку.

Колегія суддів зауважує, що звіт оцінювача про розмір завданих збитків завданих власнику в разі пошкодження КТЗ є належним засобом доказування (правові висновки з приводу цього викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц, постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року в справі № 461/2217/19).

Разом з тим, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції також встановлено, що 26.02.2025 Ужгородським міськрайонним судом ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили, у справі №308/20675/24 за позовом ПАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, зі змісту, якого вбачається, що відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, № 32448 від 13.10.2022, вартість відновлюваного ремонту ТЗ марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_1 , складає 246 810, 34грн.

З огляду на те, що існують два різні звіти про оцінку шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що до уваги береться той звіт, який складений на замовлення страхової компанії, достовірність такого сторонами не оспорювалася та підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили, а відтак має переважну доказову силу і повинен бути покладений судом у основу визначення розміру шкоди.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами у справі не заперечується, що позивач отримав 130 000 грн страхового відшкодування.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що сума невідшкодованого страховим полісом матеріального збитку, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 116 810, 34 грн (246 810, 34грн-130 000 грн).

Щодо стягнення витрат оренди автомобіля.

Матеріалами справи встановлено, що 14.11.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір оренди транспортного засобу, який був посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1370. За вказаним договором ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування окреме, індивідуально визначене майно транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі Tiguan, тип транспортного засобу загальний легковий універсал В, номер шасі НОМЕР_6 , 2013 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_7 . Строк оренди майна становить 6 місяців, обчислення кого починається з моменту вчинення цього правочину, який одночасно слугує Актом приймання передачі майна. В момент приймання передачі автомобіля орендодавець передає орендарю всі примірники ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Розмір орендної плати складає 2 000,00 грн. з розрахунку за один календарний день. Орендна плата сплачується авансом за два місяці користування автомобілем та у подальшому за місяць наперед за п`ять днів до початку відповідного періоду. Розрахунки між сторонами здійснюються у безготівковому порядку (а.с.13-14 том 1).

Згідно платіжної інструкції від 08.12.2022 року № 1 ФОП ОСОБА_1 перерахував ФОП ОСОБА_4 120 000,00 грн. за оренду транспортного засобу згідно договору б/н від 14.11.2022 року (а.с. 15 том 1).

Довідкою Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. від 14.11.2022 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплатив за нотаріальне посвідчення договору оренди транспортного засобу 6 600,00 грн (а.с. 16 том 1).

Колегія суддів зауважує, що витрати на оренду авто є самостійним видом реальних збитків (ст. ст. 22, 1166 ЦК України) та не залежать від того, чи приступив позивач до ремонту та скільки часу він займе. Наявність пошкодження автомобіля сама по собі підтверджує неможливість його використання, що і зумовлює право на компенсацію витрат на оренду іншого авто.

Факт ДТП та факт пошкодження автомобіля позивача встановлені матеріалами справи та сторонами не заперечуються.

Орендні витрати підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому відповідач не подав жодного доказу фіктивності, штучності чи надмірності витрат.

З огляду на вище наведене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за договором оренди транспортного засобу та послуг нотаріуса з оформлення такого договору у розмірі 126 600 гривень.

За таких обставин, суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене і рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково та стягнути із ОСОБА_2 ради на користь позивача 243 410 грн 34 коп матеріальної шкоди, завданого внаслідок ДТП у відповідності до ст. ст. 22, 1166 ЦК України, а в решті позову слід відмовити.

Відповідно до положень ст. ст. 133,141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору за звернення до суду з позовною заявою та за подання апеляційної скарги у розмірі 7 364 грн.

Керуючись ст. ст. 255, 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 жовтня 2024 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяної 243 410 грн 34 коп матеріальної шкоди та 7 364 грн судового збору.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржеа в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: