Справа № 202/7134/24
Провадження № 2/202/3116/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі: судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Щербини В.В., розглянувши в судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровська міська рада, про звільнення майна з-під арешту, -

В С ТА Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13.11.2024 провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2025 ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2024 про закриття провадження у справі скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Протколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду справи.

Ухвалою судді від 01.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову представником позивача, адвокатом Міняєвим А.О., зазначено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2011, ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.05.2012 вирок Залізничного районного суду м. Львова змінено в частині задоволення цивільних позовів до потерпілих, початок часу відбування покарання ОСОБА_1 змінено на дату 26.08.2011, в решті вирок залишено без змін. В той же час, вироком Залізничного районного суду м. Львова не було вирішено питання про скасування арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 на підставі постанови слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львовській області від 12.11.2010 року.

Представник позивача вважає, що відповідачем порушено право ОСОБА_1 на набуття права власності на житло шляхом його приватизації. Це право порушено внаслідок існування арешту майна. Тому представник позивача просив скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 на підставі постанови слідчого.

Під час розгляду справи представник позивача підтримав позов, просив задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіль Р.Л., який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов не визнав, вказуючи, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю Дніпровської міської ради, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Дніпровської міської ради, Дерило В.Г., підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 .

Суд, вислухавши представників сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29.12.2011 ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі; цивільні позови окремих осіб, які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілих осіб суми заподіяних їм збитків. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.05.2012 вирок Залізничного районного суду м. Львова змінено в частині задоволення цивільних позовів до потерпілих, а також змінено початок часу відбування покарання ОСОБА_1 на дату 26.08.2011; в решті вирок залишено без змін (а.с.188-199).

Встановлено, що під час досудового слідства постановою слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 12.11.2010 року, в межах кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за частиною 3 ст. 190 КК України, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; арешт накладено з метою забезпечення цивільного позову, виконання вироку в частині можливої конфіскації майна (а.с.186,187).

Як встановлено, ОСОБА_1 , на підставі рішення виконкому Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 23.03.2017 року, є наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с.201 зворотній бік).

Квартира перебуває у комунальній власності Дніпровської міської ради.

Представником позивача зазначено, що існуючий арешт, накладений на квартиру на підставі постанови слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 12.11.2010 року, порушує право ОСОБА_1 на приватизацію цієї квартири.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (3,45 ЦПК).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст.3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

На підставі наведеного, суд вважає, що належними відповідачами у цій справі можуть бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно позивача, тобто потерпілі у кримінальному провадженні, на користь яких на відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, стягнуто певні суми.

Суд вважає, що позивачем не доведено, в чому полягає порушення прав позивача з боку відповідача, Головного управління Національної поліції у Львівській області, адже останній діяв в межах повноважень, передбачених нормами діючого на той час кримінального процесуального законодавства України.

Суд вважає, що ОСОБА_1 обраний невірний спосіб захисту її права. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволені позову, суд не вбачає підстав для відшкодування судових витрат у вигляді судового збору.

Керуючись ст.ст.4,5,12.81,259,263-265,268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровська міська рада, про звільнення майна з-під арешту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя- Бєльченко Л.А.