ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 453/1109/23

провадження № 61-14034св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року у складі судді Брони А. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

28 червня 2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому від 1972 року № 5, яке погоджене розпорядженням Ради Міністрів України РСР від 1972 року № 187рс, Стрийській КЕЧ району, правонаступником якої є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, як структурному підрозділу Міністерства оборони було видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями, загальною площею 10892 га, розташованими в урочищі «Тисовець», Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».

У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова ПП «Кайлас-К» проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». Внаслідок проведеної інвентаризації було встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205, площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення

і постійної діяльності Збройних Сил України, розташована земельна ділянка

з кадастровим номером :06:000:0224, площею 0,03 га, що перебуває у власності ОСОБА_2 , яка набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 520538, виданого 25 травня 2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів.

Позивач вважає, що спірна земельна ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером :06:000:0224, яка розташована в межах військового містечка № НОМЕР_1 на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі.

Відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вказаної земельної ділянки дає підстави вимагати від відповідачки повернення цієї земельної ділянки на користь держави в особі Міністерства оборони України.

10 травня 2023 року прокуратура направила на адресу Міністерства оборони України лист (запит) № 15-104ВИХ-23 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави, для повернення до державної власності спірної земельної ділянки.

Зі змісту листа Головного управління земель оборони та фондів від 30 травня

2023 року № 07/313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури, відомо, що Міністерство оборони України самостійно не вживало заходів для витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та не заперечує щодо звернення прокурора до суду

з відповідним позовом. Тобто, незважаючи на наявне порушення речових прав та інтересів держави, Міністерство оборони України не вживає і найближчим часом не вживатиме заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави.

Прокурор просив витребувати в ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка

№ НОМЕР_1 , площею 0,03 га, кадастровий номер :06:000:0224.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада

2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок незаконної видачі Сколівським районним відділом земельних ресурсів державного акта на право власності на землю серії ЯГ № 520538 із державної власності вибула частина земель оборони із загальної площі 10892 га військового містечка № НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 площею 0,03 га, якій присвоєно кадастровий номер :06:000:0224, та оформлено за нею право приватної власності на вказану ділянку. Врахувавши відсутність згоди Міністерства оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження спірної земельної ділянки, яка станом на теперішній час перебуває

у власності ОСОБА_1 , така ділянка підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. Проте суд відмовив

у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, залишено без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада

2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 жовтня 2024 року прокурор Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіонуподав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від

30 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від

10 вересня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок судів про те, що Міністерству оборони України було відомо про порушення його інтересів унаслідок вибуття

з державної власності спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_1 ще у 2011 році, є безпідставним. У матеріалах справи немає жодного доказу, який підтверджував би поінформованість Міністерства оборони України про пред`явлення прокурором у 2011 році позову щодо спірної земельної ділянки

в його інтересах.

Аргументи інших учасників справи

02 грудня 2024 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу задовольнити, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив мотивований тим, що Міністерству оборони України було відомо про порушення його інтересів унаслідок вибуття з державної власності спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_1 ще у 2011 році,

є безпідставним. Позовна давність для Міністерства оборони України станом на час подання цього позову не спливла.

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив,

у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що у справі є достатньо доказів про обізнаність

і самого прокурора, і Міністерства оборони України про розпорядження Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області, якими спірну земельну ділянку було передано у власність відповідачу, ще у 2011 році під час звернення до суду з позовом про визнання їх недійсними (справа № 2-а-293/11).

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Сколівського районного суду Львівської області.

18 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

У 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому від 1972 року № 5, яке було погоджено розпорядженням Ради Міністрів України РСР від 1972 року № 187рс, Стрийській КЕЧ району (зараз - Квартирно-експлуатаційний відділ

м. Львова) як структурному підрозділу Міністерства оборони видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею

10892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець», Сколівського району Львівської області.

Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_1 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».

У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова ПП «Кайлас-К» провело інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», під час проведення якої встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1205, площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, розташована земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0224, площею 0,03 га.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 квітня 2023 року № 330371259, земельна ділянка

з кадастровим номером :06:000:0224, площею 0,03 га, належить на праві власності ОСОБА_1 .

У травні 2011 року військовий прокурор Західного регіону звертався до суду

з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу - Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, треті особи: Національний природний парк «Сколівські Бескиди», Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець», Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування державних актів на право власності на землю (справа № 2-а-293/11).

У вказаному позові прокурор просив:

- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 13 березня 2006 року № 140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно з яким передано громадянам, зокрема і ОСОБА_1 , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради;

- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 18 травня 2006 року № 276, яким внесено зміни до розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 13 березня 2006 року № 140 та пункт 1, який викладено у такій редакції: «Передати громадянам ОСОБА_6 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_8 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»;

- скасувати видані на підставі розпоряджень голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області від 13 березня 2006 року № 140 та

від 18 травня 2006 року № 276 державні акти на право власності громадян на земельні ділянки, площею 0,03 га кожна, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на території навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ № 520537 від

25 травня 2006 року, виданий ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520538 від 25 травня

2006 року, виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт сеерії ЯГ № 520539 від 25 травня 2006 року, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520521 від 25 травня 2006 року, виданий ОСОБА_6 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня

2011 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2011 року, вказаний адміністративний позов повернено позивачу у зв`язку з непідсудністю його Сколівському районному суду Львівської області.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

У частині другій статті 3 ЗК Української РСР в редакції від 14 жовтня 1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки

в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

ЗК Української РСР в редакції від 12 березня 1981 року і від 25 жовтня

1988 року не передбачав такої категорії земель, як землі оборони.

Тобто передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини

(зараз - КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності.

Редакція ЗК України № 561-ХІІ почала діяти з 15 березня 1991 року. При цьому відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЗК України № 561-ХІІ відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення.

Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що землі оборони як категорію земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 70 ЗК України № 561-ХІІ землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.

Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК України № 561-ХІІ).

На виконання вказаної норми наказом Міністра оборони України 22 грудня

1997 року № 483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі - Положення № 483).

Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР № 562-ХІІ громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію ЗК України № 561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

Тобто передача місцевим органам влади території, в яку входить, у тому числі, спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.

При цьому процесуальна форма передачі відповідних територій

з прийняттям ЗК України № 2768-ІІ не змінилася, оскільки відповідно до частини четвертої статті 77 ЗК України № 2768-ІІ в редакції від 25 жовтня 2001 року порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих положень Положення № 483.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони»

і статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до ЗК України (статті 2 Закону України «Про використання земель оборони»).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У пункті 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 (провадження № 12-15гс25) зроблено висновок, що «належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов».

Установивши, що земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:1205, площею 322,2899 га), що розташована на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому від 1972 року

№ 5, належить до земель оборони в силу закону та вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Міністерства оборони України.

Аргументів щодо незгоди з цим висновком в касаційній скарзі немає.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 подала заяву про застосування строків позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі,

є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові

з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє

в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку

з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Під час вирішення справи у суді першої інстанції відповідач просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності та відмовити

у задоволенні позовних вимог, зокрема з цих підстав.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного

й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження

№ 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження

№ 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах

від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року

у справі № 469/1203/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі

№ 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження

№ 14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18): «позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».

Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі

№ 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), від 30 січня 2019 року у справі

№ 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у разі звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи відомо, що у травні 2011 року військовий прокурор Західного регіону звертався до суду з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, треті особи: Національний природний парк «Сколівські Бескиди», Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець», Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування Державних актів на право власності на землю (справа № 2-а-293/11).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи

в задоволенні позову, обґрунтовано виходив з того, що при зверненні до суду

з цим позовом прокурор пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки прокурору про передачу спірної земельної ділянки у власність

ОСОБА_1 було відомо ще у 2011 році.

Вказаним обставинам суди надали належну оцінку, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від

16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Під час вирішення спору слід також врахувати тривалий час, який минув

з моменту передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 -

13 березня 2006 рік до часу звернення до суду з цим позовом - 28 червня

2023 рік. За встановлених обставин немає підстав для втручання у право власності відповідачки, яке набуто більш ніж 17 років тому.

Такі висновки не створюють прокурору перешкод у встановленні осіб, дії чи бездіяльність яких призвели до незаконного вибуття з володіння (власності) держави вказаного об`єкта нерухомого майна та, за наявності збитків (про які прокурор не вказував у цій справі) - вжиття заходів до їх відшкодування.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 травня

2024 року у справі № 456/148/22 (провадження № 61-12208св23).

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Сколівського районного суду Львівської області від

30 листопада 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від

10 вересня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу прокурора Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 листопада

2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська