Житомирський апеляційний суд
Справа №286/584/25 Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №286/584/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Алексеєва Сергія Миколайовича,

на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Вачко В.І. у м.Овручі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, - ОСОБА_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), до закінчення навчання - 08 червня 2025 року.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, визнана неподаною та повернута позивачу.

ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через адвоката Алексеєва С.М. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що ст.187 ЦПК України не передбачено повноважень суду щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - позивача. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, його (Степанкевича Б.А.) представник подав уточнену позовну заяву, в якій зазначені відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти позивача і відповідача, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету позивача і відповідача. Його (Степанкевича Б.А.) представник, виконуючи ухвалу про залишення позову без руху, зазначав, що докази в підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача не є підставою для залишення позовної заяви без руху, так як ця обставина - дії покладені на здійснення перевірочних дій - направлення відповідних запитів та доступ до користування даними Єдиного державного демографічного реєстру. Суд першої інстанції зробив передчасний висновок про неусунення недоліків позовної заяви, викладених в ухвалі про залишення її без руху, та наявність підстав для її повернення позивачу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульований ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватися із дотриманням певних умов.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені ст.ст.175 і 177 ЦПК України.

У разі, якщо заява за формою і змістом не відповідає таким вимогам, судом застосовуються положення ст.185 ЦПК України, про що суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст.175 і 177 цього Кодексу, позовна заява (скарга) вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві (випливає зі змісту частини третьої ст.185 ЦПК України).

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач у повному обсязі не виконав вимоги ухвали суду від 20 травня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, недоліків позовної заяви не усунув.

Колегія суддів не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 20 травня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху для усунення недоліків із посиланням на те, що в позовній заяві не зазначені відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти позивача і відповідача, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету позивача і відповідача; не додано доказів в підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача (витягу з реєстру територіальної громади) для суду та відповідача (а.с.10-11). Надано десятиденний строк для усунення недоліків, із дня отримання копії ухвали.

На виконання вимог вказаної вище ухвали суду першої інстанції представником позивача засобами поштового зв`язку 30 травня 2025 року подано клопотання про долучення позовної заяви.

Суд першої інстанції визнав позовну заяву неподаною та повернув її позивачеві, оскільки, як зазначалося вище, вважав, що позивач в повному обсязі не виконав вимоги ухвали суду від 20 травня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, недоліків позовної заяви не усунув.

Згідно з частиною першою ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 Конвенції- на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року в справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року в справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Відповідно до ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів до відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації відповідача, тобто за загальною підсудністю, та правом альтернативної підсудності за вибором позивача не скористався та не подав позов за своїм місцем проживання або перебування, а за таких обставин надання доказів у підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача (витягу з реєстру територіальної громади) в цьому випадку є безпідставним.

Отже, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у застосуванні норм процесуального закону та дійшов помилкового висновку про визнання позовної заяви неподаною та повернення її заявнику.

Згідно з частиною першою ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції порушив норми права та вдався до надмірного формалізму. Ухвала, яка оскаржена у апеляційному порядку, перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню, а справа направленню до Овруцького районного суду Житомирської області для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Алексеєва Сергія Миколайовича, задовольнити.

Ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 07 липня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: