Провадження №2/932/2999/24
РІШЕННЯ

іменем України

17.11.2025 Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Щербаченко А.В.,

представників позивача Ярличенка І.В., Лейченко О.В.,

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенка олександра Анатолійовича в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача

Позивач звернувся до суду з цим позовом та в обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21 було частково задоволено позов заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, скасовано державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Визнано недійсним та скасоване розпорядження від 02.07.2018 №П-32, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 . Визнано недійсним та скасоване розпорядження від 30.11.2017 №П-26, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №101. Вказане рішення суду залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.10.2023 у справі №932/2249/21.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 26.02.2024 №71774014 відмовлено Дніпровській міській раді в проведені реєстраційних дій, спрямованих на скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 в зв`язку з наявними суперечностями між заявленим та вже зареєстрованим речовим правом на нерухоме майно, а саме: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію права власності (спільна часткова) за двома власниками: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Натомість відповідно до рішення суду витребовується квартира в цілому лише від ОСОБА_1 . Таким чином, державним реєстратором встановлено суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, що є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 23.11.2023 приватним нотаріусом Кучмій Н.В. Дніпровського міського нотаріального округу посвідчено договір дарування нерухомого майна №1529, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , про що до реєстрів внесений відповідний запис (індексний номер рішення 70370009).

Таким чином, ОСОБА_1 укладено договір дарування частини квартири на користь дружини ОСОБА_2 через місяць після набрання рішенням законної сили у справі №932/2249/21, яким у останнього витребовується вищезазначена квартира.

Вказані обставини правочину дарування, на думку позивача, вказують на те, що останній вчинено з метою ухилення від виконання рішення суду та позбавлення власника можливості витребування свого майна з чужого незаконного володіння. Вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування як такий, що направлений на уникнення витребування майна боржника за рішенням суду. Укладений 23.11.2023 договір дарування має ознаки фіктивності та вчинений з метою приховування справжніх намірів учасників правочину ухилення від виконання рішення суду. Момент укладення договору безпосередньо пов`язаний з прийнятим апеляційним судом рішенням та набранням ним законної сили. Особи, які уклали договір, є подружжям, майно відчужене за безоплатним договором дарування.

Просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , від 23.11.2023 №1529, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., та стягнути з відповідачів у справі сплачений позивачем судовий збір.

ІІ. Позиції, заяви (клопотання) учасників справи

Разом з позовною заявою 24.09.2024 позивачем подано суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони вчинення будь-яких дій, пов`язаних з реєстрацією речових прав щодо неї.

В підготовчому засіданні представниками позивача: Дніпровської міської ради Ярличенком І.В. та Дніпропетровської обласної прокуратури Лейченко О.В. підтримані позовні вимоги.

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в підготовчому засіданні позовні вимоги визнані.

Відповідачем ОСОБА_1 пояснене, що при придбанні квартири він був введений в оману продавцем, який запевняв, що з квартирою все добре, тому подальші події були для нього несподіваними. Коли тривав судовий розгляд справи, його інтереси представляв його представник, тому він не мав повної інформації про наслідки судового розгляду, укладаючи зі своєю дружиною договір дарування половини квартири. Наразі він усвідомлює обставини, що склалися, розуміє, що не мав права укладати договір дарування, тому визнає позов і в подальшому хоче звернутися у встановленому законом порядку щодо набуття спірної квартири у власність.

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила відомості, наведені ОСОБА_1 .

Клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Позовна заява надійшла до суду 24.09.2024 та справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_5 .

Ухвалою від 27.09.2024 відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання.

Також ухвалою від 27.09.2024 частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та вжито заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження спірної квартири та заборони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири.

За розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду міста Дніпра від 01.07.2025 №516 здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи на підставі рішення Вищої ради правосуддя №1229/0/15-25 від 09.06.2025 про відсторонення судді ОСОБА_5 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Справу розподілене у провадження судді Салькової В.С.

Ухвалою суду від 10.07.2025 справу прийнято до провадження і призначене в ній підготовче засідання на 18.08.2025. Підготовче засідання відкладалося через неявку відповідача ОСОБА_2 .

В підготовчому засіданні 07.11.2025 відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України судом постановлено ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження з підстави визнання позову відповідачами. За наслідками підготовчого засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення з його проголошенням 17.11.2025.

17.11.2025 в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21 задоволено частково позовні вимоги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури та скасовано державну реєстрацію прав, проведену 13.07.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. про державну реєстрацію права комунальної власності на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); визнано недійсним та скасоване розпорядження від 23.07.2018 №П-32, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 ; визнано недійсним та скасоване розпорядження від 30.11.2017 №П-26, видане комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради про передачу у приватну власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ; витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №101.

Дане рішення суду було оскаржене, але постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.10.2023 залишене без змін.

Таким чином, рішення суду у справі №932/2249/21 від 16.05.2023, яким у ОСОБА_1 витребувано на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , набрало законної сили 24.10.2023.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.09.2024 (інформаційна довідка №396267738) квартира АДРЕСА_1 належить по частині ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_2 на частину вказаної квартири набуте на підставі договору дарування, посвідченого 23.11.2023 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., реєстровий №1529, згідно з яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням №71774014 від 26.02.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринською О.В. відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою від 15.02.2024 №59452968 з підстав того, що рішенням суду квартира АДРЕСА_1 витребувана в цілому від ОСОБА_1 , у той час як за даними державних реєстрів квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вказує на наявність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами та є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації.

V. Оцінка суду

Суд враховує визнання позову відповідачем та у відповідності до положень ч.4 ст.206 ЦПК України встановив наявність законних підстав для задоволення позову.

За загальним правилом порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), то ж, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Під час реалізації своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст.13 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або припинити порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Правовим наслідком недійсності договору є так зване «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц наведений висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Отже, Велика Палата сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Вирішуючи спір в поточній справі, суд виходить із того, що в ній має місце позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину.

Судом встановлено, що при зверненні з позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури інтерес останнього полягає у тому, щоб квартира повернулась у власність відповідача ОСОБА_1 в цілому, оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21.

Суд вважає, що укладений відповідачем ОСОБА_1 договір дарування частини квартири на користь дружини ОСОБА_2 є саме фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду держави, в інтересах якої діє позивач.

Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_1 вчинив після набрання рішенням суду про витребування у нього спірної квартири законної сили, та за умови оскарження ним рішення суду першої інстанції слід вважати, що він достеменно знав і розумів, що рішення суду ухвалене не на його користь та позбавляє його права власності на майно.

Отже, ОСОБА_1 як дарувальник після набрання рішенням суду законної сили діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки оспорюваний договір фактично був таким, що направлений на недопущення виконання рішення суду.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь обдарованого виникнення у нього зобов`язання повернути це майно на користь іншої особи, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно цієї особи, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси особи та направлений на недопущення повернення майна, і такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення витребування майна у боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.13 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

У вищезгаданій постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна з метою приховання цього майна від витребування свідчить, що правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Будь-який правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання, в тому числі щодо повернення майна, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення витребування майна, та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Такі висновки суду також узгоджуються з наведеними у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17.

В силу приписів п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. В даній справі є встановленим, що відповідачі як сторони договору дарування «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався ними задля унеможливлення витребування у ОСОБА_1 квартири на користь територіальної громади м. Дніпра, присудженого рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2023 у справі №932/2249/21, що зумовило настання таких негативних наслідків для держави.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту (відновлення становища, яке існувало до порушення), передбачений п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, є ефективним для захисту порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах, та за встановлених обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат та доля заходів забезпечення

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №2770 від 05.09.2024 про сплату судового збору в сумі 2422,40 грн. З огляду на задоволення позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача по 1211,20 грн з кожного.

Щодо застосованих судом заходів забезпечення позову суд зазначає, що відповідно до ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Оскільки від позивача не надходило вмотивованого клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вони продовжують свою дію відповідно до наведених положень цивільного процесуального закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,13,81,200,206,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенка Олександра Анатолійовича (49044, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 38, ) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101), укладений 23.11.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., реєстровий №1529.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (р/р UA0000291, ДКСУ м. Київ, ) у відшкодування сплати судового збору 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (р/р UA0000291, ДКСУ м. Київ, ) у відшкодування сплати судового збору 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2024, відповідно до положень ч.ч.7,8 ст.158 ЦПК України залишити такими, що діють протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, та можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 26.11.2025.

Суддя: В.С. Салькова