ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 288/1993/24

провадження № 61-17592св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойчук Володимир Петрович, на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2024 року в складі судді Поліщука Р. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Шевчук А.М., Борисюка Р. М., Павицької Т. М.

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі

№ 288/1993/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_1 та просила визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування малолітнього

сина - ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 з 20 год 00 хв неділі по п`ятницю 14 год 00 хв (кінець навчального дня); зобов`язання батька ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_2 за місцем проживання матері - АДРЕСА_1 .

Вказана заява обґрунтована тим, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, який проживав з матір`ю, проте з липня 2024 року батько забрав сина і матері його не повертає, не дає можливості з ним бачитися і спілкуватися.

На її переконання, відповідач застосовує до дитини психологічне насильство. У разі забезпечення позову в спосіб, який вона просить, малолітній син буде підтримувати зв`язок з обома батьками, оскільки вона ніколи не перешкоджала та перешкоджатиме участі батька у житті сина.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області

від 29 серпня 2024 року, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року заяву задоволено.

Визначено час спілкування малолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 з 20 год 00 хв неділі по п`ятницю до 14 год 00 хв (кінець навчального дня); зобов`язано батька ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_3 , його матері ОСОБА_2 за місцем проживання матері: АДРЕСА_2 , із моменту постановлення цієї ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Встановивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_2 можливості спілкуватися з малолітнім сином ОСОБА_4 , з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування дитини із матір`ю з неділі 20 год 00 хв по п`ятницю 14 год 00 хв (кінець навчального дня), зобов`язавши батька дитини передавати сина матері за місцем проживання останньої.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойчук В. П. через підсистему «Електронний Суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області

від 29 серпня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 13 листопада 2024 року.

У касаційній скарзі представник заявника просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчука В. П. на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

10 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування касаційної скарги представник заявника зазначив, що суди не врахували правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах

від 25 серпня 2020 року у справі № 466/2317/20, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19, від 29 травня 2024 року у справі № 761/18991/23.

Позиція інших учасників справи

17 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мельничук І. В. подала відзив, в якому просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржувані рішення залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак

будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 369/12078/21).

У статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини

від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, зокрема в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. ЄСПЛ зауважив, що під час визначення найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суть висновків ЄСПЛ у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, рішення

від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, зокрема за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Конвенції - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання

рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21 вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі

№ 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що:

«у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю».

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідач не навів у касаційній скарзі обґрунтованих доводів про те, що зустрічі дитини із матір`ю без участі психолога, батька, можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що:

«судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20),

від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження

№ 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини».

Забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20,

від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21 (провадження

№ 61-11187св22).

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 (провадження № 61-7628св22) вказано, що «мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах

від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження

№ 61-9164св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року у справі

№ 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (див. постанови Верховного Суду

від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23,

від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року

у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22,

від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 759/119/18 (провадження № 61-11947св22) зазначено, що «судове рішення про визначення місця проживання дитини спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, предметом позову є визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 зазначала, що відповідач самовільно, без її згоди як матері забрав малолітню дитину після останнього дзвоника у 2024 році. Позивач просила відповідача повернути сина, але він відмовився. Позивач зверталась до поліції, до служби у справах дітей, просила їх посприяти у поверненні їй сина, але не домоглася вирішення цього питання. За таких обставин, позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Оскільки тривалий розгляд цієї справи без можливості спілкування малолітньої дитини з матір`ю може призвести до втрати емоційного контакту між ними, погіршення психоемоційного характеру відносин між матір`ю та малолітньою дитиною, вона одночасно з поданням позову звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування малолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 з 20 год 00 хв неділі по п`ятницю

14 год 00 хв (кінець навчального дня); зобов`язати батька ОСОБА_1 передавати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_2 за місцем проживання матері - АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дитиною, а також, що між батьками дійсно існує спір щодо визначення місця проживання дитини, у зв`язку необхідністю дитини продовжувати навчання у звичному для неї місці у встановлений час, враховуючи ту обставину, що збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від спілкування з матір`ю, а також про те, що спілкування матері з дитиною буде сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини, задовольнив заяву про забезпечення позову у повному обсязі у спосіб, запропонований позивачем.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, відповідач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою на ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2024 року, долучивши до скарги докази на підтвердження своїх заперечень проти заяви про забезпечення позову.

Житомирський апеляційний суд в постанові від 13 листопада 2024 року погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі та залишив без змін ухвалу Попільнянського районного суду Житомирської області від 29 серпня

2024 року.

Мотивуючи постанову, апеляційний суд зазначив, що мати дитини

ОСОБА_2 , яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини не із своєї волі проживає окремо від сина, також має право на особисте спілкування з сином, а батько дитини ОСОБА_1 не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки таке спілкування не несе негативного впливу на нормальний розвиток сина, а буде відбуватися в якнайкращих інтересах дитини (забезпечувати збереження зв`язку із рідною матір`ю, яка створює та забезпечує для сина безпечне та стійке середовище, яке не є неблагополучним).

Вважав, що суд першої інстанції прав відповідача не порушив, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням позову по суті спору.

Переглядаючи законність та обґрунтованість ухвали про забезпечення позову в справі, спір у якій виник із сімейних правовідносин, суд апеляційної інстанції врахував, що між батьками дитини склалися стосунки, які наразі позбавляють можливості матері спілкуватися з сином. Позбавлення ж ОСОБА_2 можливості контактувати з її малолітнім сином виключає за своєю суттю будь-які шанси на відновлення належного емоційного контакту між дитиною та нею, покращення психоемоційного характеру їх відносин. Разом з тим, здоровий психоемоційний характер стосунків дитини з обома батьками, незалежно від їх сімейного статусу та місця проживання, емоційний контакт з обома батьками відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_2 можливості спілкуватися з малолітнім сином, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, апеляційний суд погодився з судом першої інстанції щодо висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування дитини із рідною матір`ю з 20 год 00 хв неділі по п`ятницю 14 год 00 хв (кінець навчального дня), зобов`язавши батька дитини передавати сина матері за місцем проживання останньої.

Разом з тим, Верховний Суд з такими висновками апеляційного суду в повній мірі погодитись не може, враховуючи наступне.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з одним із батьків повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей.

Зустрічі одним із батьків з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі

№ 344/16653/16-ц та від 18 листопада 2020 року в справі № 127/31828/19, на які, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі.

Матір, яка на час вирішення спору проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 15 січня

2025 року в справі № 369/7253/23.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що той із батьків, який на час вирішення спору між батьками проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а інший з батьків не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається в якнайкращих інтересах дитини.

Апеляційний суд, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина на час вирішення справи проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у визначений спосіб. З такими висновками Верховний Суд погоджується не в повній мірі.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить позивач та який встановлений судом першої інстанції, а саме: визначення часу спілкування малолітньої дитини з матір`ю з 20 год 00 хв неділі по 14 год 00 хв п`ятниці (тобто майже цілий тиждень), є по суті тимчасовою зміною місця перебування дитини, а саме перебування дитини разом з матір`ю протягом майже шести днів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову у такий спосіб, апеляційний суд, під час перегляду ухвали суду першої інстанції, не надав оцінки доказам, які були долучені відповідачем до апеляційної скарги, а саме: довідкам Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс від 17 травня 2024 року № 14-02/61, акту по факту проживання особи за адресою від 17 червня 2024 року та висновку оцінки потреб сім`ї від 28 жовтня 2024 року №59/10/2024 щодо проживання малолітнього

ОСОБА_3 за адресою місця проживання відповідача (

АДРЕСА_3 ) з квітня 2024 року (а.с. 133-134, 137, 140, 141, 146-153 Том 2) та довідці-характеристиці учня 2-в класу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атмосферна школа» щодо навчання дитини у вказаному закладі освіти з 13 вересня 2024 року (а.с. 146-154 том 2), з огляду на те, що зі встановленням вказаних обставин та забезпеченням позову у спосіб, у який просить позивач, не будуть враховані у повному обсязі інтереси малолітньої дитини, якій доведеться знову змінити місце свого проживання та місце навчання і знову адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникнуть.

Заяви про забезпечення позову шляхом встановлення графіку перебування малолітньої дитини з одним із батьків обов`язково належить оцінювати на предмет найкращих інтересів дитини, з точки зору усунення усіх ймовірних стресових ситуацій, пов`язаних із систематичною і постійною, через незначний проміжок часу, зміною місця перебування (особливо малолітньої) дитини.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами з метою забезпечення ефективного захисту порушеного права позивача.

Апеляційний суд зробив передчасний висновок про задоволення заяви про забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб у повному обсязі, що не є співмірним із заявленими вимогами, та є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного розгляду суду необхідно належно встановити обставини справи, які мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, зокрема: чи дійсно відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, чи існують обставини, за наявності яких, такі перешкоди є виправданими, зокрема спілкування має негативний вплив на нормальний розвиток дитини; можливість визначення графіка побачень матері з дитиною із врахуванням всіх обставин справи, зокрема: місця проживання та навчання дитини, який відповідатиме найкращим інтересам дитини та водночас сприятиме відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю до ухвалення рішення у справі, та відповідно до встановлених обставин ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, апеляційний суд як суд факту не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойчук Володимир Петрович, задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік