Справа № 683/2740/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Старокостянтинів цивільну справу №683/2740/25, 2/683/1583/2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частина земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

15 лютого 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений секретарем Стецьківської сільської ради Красноголовець Т.Я., згідно якого заповіла для своєї доньки ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :06:026:0137 площею 2,1164 га.

Позивачка зазначає, що у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з тих підстав, що за змістом заповіту ОСОБА_4 заповіла їй цілу земельну ділянку, тоді як на час складання заповіту та на час відкриття спадщини їй належала лише 1/2 частина цієї земельної ділянки.

Вказує, що спірна земельна ділянка згідно свідоцтва про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2015 року належала на праві спільної сумісної власності спадкодавиці ОСОБА_4 та відповідачці ОСОБА_2 . Виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, що визначено у ч.1 ст.368, ч.2 ст.370 ЦК України, частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у праві власності на спірну земельну ділянку становили по 1/2 частині.

Тому, вважає, що за змістом заповіту волевиявлення спадкодавиці було спрямоване на те, щоб заповісти для неї саме 1/2 частину земельної ділянки, оскільки права власності на цілу земельну ділянку спадкодавиця не набула.

Посилаючись на викладене, позивачка вважає, що у заповіті ОСОБА_4 , складеному 15 лютого 2019 року на її ім`я, виявленням волі ОСОБА_4 було розпорядження, згідно якого вона заповіла для позивачки саме 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :06:026:0137 площею 2,1164 га.

Оскільки нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому позивачка просить захистити своє право на спадщину шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 вересня 2025 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання представник позивачка ОСОБА_1 адвокат Мініх І.М. подала заяву про розгляд справи у її та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, у визначений судом строк відзив на позов не подавали.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стецьківської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2015 року належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12287314, реєстраційний номер об`єкта 42).

05 лютого 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт такого змісту: «Я, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , що народилась в селі Костянець Старокостянтинівського району Хмельницької області та мешкаю в АДРЕСА_1 , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, умови та правові наслідки цього заповіту, керуючись дійсному моєму волевиявленню та, попередньо ознайомлена з вимогами цивільного законодавства України щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті роблю таке заповітне розпорядження: Земельну ділянку згідно свідоцтва про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:026:0137 розміром 2,1164 га заповідаю у власність дочці ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Вказаний заповіт посвідчений 05 лютого 2019 року секретарем виконавчого комітету Стецьківської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Красноголовець Л.Я., зареєстрований в Реєстрі за №5, та 02 травня 2019 року зареєстрований у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за №64126456, де значиться як чинний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

На день смерті ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом №3314/03-38/2024 від 04 листопада 2024 року про осіб місце проживання яких зареєстровано, виданим Відділом з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

29 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_1 , яка є дочкою ОСОБА_4 , про прийняття спадщини за заповітом та за законом Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області заведено спадкову справу №584/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Того ж дня заяви про прийняття спадщини за заповітом та законом після смерті ОСОБА_4 нотаріусу подали також її дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса не звертались. ОСОБА_5 , яка на день смерті спадкодавиці була зареєстрована з нею за однією адресою, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса також не зверталась. В матеріалах спадкової справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_5 відноситься до кола спадкоємців за законом першої черги.

29 серпня 2025 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. надала ОСОБА_1 письмову відповідь, у якій зазначила, що згідно заповіту від 15 лютого 2019 року ОСОБА_4 заповіла для ОСОБА_1 цілу земельну ділянку площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, тоді як із наданих правовстановлюючих документів вбачається, що спадкодавиці належала лише 1/2 частина спірної земельної ділянки, у зв`язку із чим вказала на неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за заповітом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на його ім`я.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

В Україні діє принцип свободи заповіту. Він означає, що заповідач має право заповідати належне йому майно будь-якій особі.

Також заповідач має право на призначення спадкоємців, тобто заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони не здійснюють тлумачення заповіту на підставі частини першої статті 1256 ЦК України, тому таке тлумачення здійснюється судом.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №467/356/19, від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила

тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

У постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №474/454/18, від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 зазначено, що «тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді власне позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача».

Отже, тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких позовних вимог, що не буде виходом судами за межі позовних вимог.

Таким чином, оскільки до предмету доказування по цій справі відноситься визначення спадкової маси при спадкуванні за заповітом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, то суд вважає за необхідне розтлумачити заповіт та визначити спадкову масу.

В той же час слід враховувати, що спадкодавець не може заповідати майно, власником якого він не є.

Частиною першою статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже заповіт визнається нікчемним в частині заповідання майна, власником якого заповідач не був і не мав права охопити заповітом права, які йому не належать.

Схожий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 758/384/17 (провадження №61-37911св18), від 01 травня 2024 року у справі №501/4300/19 (провадження №61-17412св23).

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2015 року належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Оскільки будь-яких домовленостей між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо

визначення їх часток у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку не було, що вбачається зі змісту позовних вимог та не заперечується відповідачкою ОСОБА_2 , тому суд дійшов висновку, що їх частки у спірній земельній ділянці є рівними, тобто частка кожного із співвласників становить по 1/2 частині.

Отже, на час складання заповіту та на час відкриття спадщині ОСОБА_4 належала 1/2 частина земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Заповіт, складений ОСОБА_4 05 лютого 2019 року на користь ОСОБА_1 є нікчемним у частині заповідання іншої 1/2 частини земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, оскільки заповідач не була власником цієї частки, що належить іншому співвласнику ОСОБА_2 , і не мала права охопити заповітом права, які їй не належать.

З урахуванням того, що 1/2 частина спірної земельної ділянки належала іншій особі ОСОБА_2 , то за своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавиці ОСОБА_6 був спрямований на те, щоб залишити ОСОБА_1 у спадок саме 1/2 частину земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, на яку у ОСОБА_4 на момент складання заповіту було право, посвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2015 року.

Таким чином, предметом спадкування ОСОБА_1 за заповітом, складеним ОСОБА_4 05 лютого 2019 року, є 1/2 частина земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137.

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері шляхом подачі 29 листопада 2024 року нотаріусу відповідної заяви про прийняття спадщини. Окрім ОСОБА_1 , заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подали також її дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У своїх заявах про прийняття спадщини усі спадкоємці зазначили, що спадкоємців, передбачених статтею 1241 ЦК України, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, немає.

Також суд враховує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є відповідачами у даній справі, не надали суду доказів, які б свідчили про те, що вони мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Таким чином, дослідивши усі надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,1164 га, кадастровий номер :06:026:0137, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке належало спадкодавиці за життя на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 30 листопада 2015 року.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 260-263 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,1164 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :06:026:0137.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Текст рішення складено 24 листопада 2025 року.

Суддя: