Номер провадження: 22-ц/813/3795/25
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів,

Позов обґрунтовано тим, що через мережу ІНТЕРНЕТ ним були заключені договори на взяття кредитів з ТОВ «МАНІФОЮ», зокрема:

- договір позики № 7764123 від 30.07.2024 року на суму 4000,00 грн.

- договір позики № 7820857 від 08.08.2024 року на суму 13100,00 грн.

- договір позики № 7920807 від 28.08.2024 року на суму 27200,00 грн.

Пізніше позивач довів до представників відповідача, що він є діючим військовослужбовцем, а отже,звільнений від плати за користуванням кредитом, лише ниим оплачується саме тіло кредиту. Не погодившись з такими вимогами,ТОВ «МАНІФОЮ» відмовив позивачу в перерахунках за вказаними договорами, чим на думку самого позивача, принизили останнього як віськовослубовця, а тому він переніс моральні стражданння та просить призначити йому компенсацію моральної шкоди у розмірі 250000,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 рокупозов ОСОБА_1 до Товариства зобмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів задоволено частково.

Визнано незаконною відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» () у проведенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунку сплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» () провести перерахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачених відсотків та сум заборгованості за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 86 Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» подало апеляційну скаргу, в якій просять рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: 1) ТОВ «МАНІФОЮ» жодним чином не відмовляло у проведенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунку сплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року; 2) ТОВ «МАНІФОЮ» провело перерахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачених відсотків та сум заборгованості за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року та готове повернути йому суми сплачених процентів при отриманні належним чином оформленої заяви; 3) ТОВ «МАНІФОЮ» жодним чином не завдано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральної шкоди; 4) Малиновський районний суд міста Одеси при ухваленні рішення від 04.12.2024 року неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 04.11.2025 року на 15:30 год. сторони не з`явилися, про причини неявки апеляційний суд в установленому порядку не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Згідно довідки секретаря судового засідання від 04.11.2025 року судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року, не відбулося. Ухвалами суду від 02 червня 2025 року та 16 жовтня 2025 року були задоволені клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» повідомив у телефонному режимі про неможливість участі у засіданні через поганий зв`язок. ОСОБА_1 не вийшов на зв`язок. Розгляд справи проведений за їх відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті в судовому засіданні 04.11.2025 року на 15:30 год. учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів, визнаючи незаконною відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» у проведенні ОСОБА_1 перерахунку сплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року, зобов`язуючи Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» провести перерахунок ОСОБА_1 сплачених відсотків та сум заборгованості за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року, стягуючи з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) грн, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «МАНІФОЮ» допустив незаконну відмову у здійсненні перерахунку позивачу. За таких обставин, необхідно ТОВ «МАНІФОЮ» здійснити ретельний перерахунок за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховував, що позивачу прийшлося докласти певних зусиль для захисту свого права на отримання пільг, які йому належать, як діючому військовослужбовцю.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та матеріали справи підтверджено, що:

Позивач через мережу ІНТЕРНЕТ заключив договори на взяття кредитів з ТОВ «МАНІФОЮ», зокрема:

- договір позики № 7764123 від 30.07.2024 року на суму 4000,00 грн. (а. с. 10-20).

- договір позики № 7820857 від 08.08.2024 року на суму 13100,00 грн. (а. с. 25-35).

- договір позики № 7920807 від 28.08.2024 року на суму 27200,00 грн. (а. с. 40-54)

Позивач є діючим військовослужбовцем згідно довідки № 67/338 від 05.09.2024 року, згідно якої підполковник ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (а. с. 100).

Позивач звертався до відповідача з вимогою здійснення перерахунку двічі, своїми листами від 11.09.2024 року та 12.09.2024 року (а. с. 101-102).

Згідно з відповіддю Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» на звернення від 12.09.2025 року листом № 3104 повідомляє наступне: «Між Вами - ОСОБА_1 (Позичальник) та Товариством (Позикодавець) укладено кілька Договорів позики, а саме: №3554313 від 21.11.2021 року. №7764123 від 30.07.2024 року, №7820857 від 08.08.2024 року, №7920807 від 28.08.2024 року.

Зобов`язання за Договорами позики №3554313 віл 21.11.2021 року, №7764123 від 30.07.2024 року, №7820857 від 08.08.2024 року Вами виконано в повному обсязі та належним чином.

Договір позики №7920807 укладено 28.08.2024 року на суму 27 200.00 грн. строком на 75 днів на умовах повернення, платності та строковості.

Товариство належним чином виконало взяті на себе зобов`язання, перерахувавши 28.08.2024 року суму позики на вказані Вами реквізити. Так само Ви зобов`язані виконати в повному об`ємі і належним чином взяті на себе зобов`язання, чітко дотримуючись умов підписаного Вами Договору та вимог чинного законодавства.

Станом на дату відповіді за укладеним договором здійснюється нарахування процентів за користування позикою відповідно до умов Договору позики, заборгованість становить 33 118,72 грн. (сума позики - 27 200.00 грн., проценти за користування позикою - 5 918,72 грн.).

Зазначаємо, що у своїй діяльності Товариство керується діючим законодавством, зокрема, п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до якого військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних, для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за виконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Таким чином на підставі наданих Вами документів про проходження військової служби Товариством погоджено перерахунок та повернення процентів за Договорами позики, а саме, за Договором №7764123 - в розмірі 694,80 грн., за Договором №7820857 - в розмірі 4 239,69 гри. Загальна сума переплат за вищевказаними Договорами становить 4934, 49 гри.

Для повернення вищезазначеної переплати за Договорами, просимо Вас надіслати на електронну пошту Товариства наступний перелік документів:

Заяву на ім`я Товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення - 4 934, 49 гри, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку);

2) Копію Вашого паспорта (1,2,3,4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.

Окрім того, зазначаємо, що Товариством було прийнято рішення про зупинення нарахувань та повне списання нарахованих процентів за Договором позики №7920807 від 28.08.2024 року в терміновому порядку одразу після внесення Вами оплати за Договором в розмірі суми позики - 27 200.00 грн».

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зістаттею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних ? з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 22.11.2023 року в справі № 426/4264/19.

У справі, що переглядається встановлено, що позивач є діючим військовослужбовцем згідно довідки № 67/338 від 05.09.2024 року, відповідно до якої підполковник ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 .

Отже, на час укладення договір позики № 7764123 від 30.07.2024 року, № 7820857 від 08.08.2024 року, № 7920807 від 28.08.2024 року, враховуючи статус позивача як військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не може бути застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

На підставі вищевикладеного, позивач звертався до відповідача з вимогою здійснення перерахунку двічі, своїми листами від 11.09.2024 року та 12.09.2024 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» на звернення позивача від 12.09.2025 року листом № 3104 повідомило, що: «підставі наданих Вами документів про проходження військової служби Товариством погоджено перерахунок та повернення процентів за Договорами позики, а саме, за Договором №7764123 - в розмірі 694,80 грн., за Договором №7820857 - в розмірі 4 239,69 гри. Загальна сума переплат за вищевказаними Договорами становить 4934, 49 грн.

Для повернення вищезазначеної переплати за Договорами, просимо Вас надіслати на електронну пошту Товариства наступний перелік документів:

Заяву на ім`я Товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення - 4 934, 49 гри, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку);

2) Копію Вашого паспорта (1,2,3,4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.

Окрім того, зазначаємо, що Товариством було прийнято рішення про зупинення нарахувань та повне списання нарахованих процентів за Договором позики №7920807 від 28.08.2024 року в терміновому порядку одразу після внесення Вами оплати за Договором в розмірі суми позики - 27 200.00 грн».

Таким чином, висновок суду про відмову відповідача у здійсненні перерахунку не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» жодним чином не відмовляло позивачу у здійсненні перерахунку процентів за Договорами позики № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року, а запросило додаткові документи у вигляді: заяви на ім`я Товариства про повернення переплати (вказати номери договорів, належну суму до повернення - 4 934, 49 гри, номер банківської картки, номер розрахункового рахунку в банку, назву банку, код МФО банку, код СДРПОУ банку); копію паспорта (1,2,3,4 сторінки, якщо він у формі книжечки та обох сторін паспорта, якщо він у формі ID-картки) та картки платника податків.

При цьому, позивач не погоджується із сумою перерахованих процентів у розмірі 4934,49 грн., оскільки вважає, що загальна сума переплати становить 5748,45 грн.

Суд першої інстанції підтримуючи такі доводи послався на практику ВП ВС у справі № 496/3134/19, а також на положення Закону України «Про захист прав споживачів», якими визначені наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, а також інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Проте, з аналізу договорів позики № 7764123 від 30.07.2024 року, № 7820857 від 08.08.2024 року, № 7920807 від 28.08.2024 року вбачається, що такими договорами не передбачена сплата позивачем комісії за обслуговування кредиту, і вказана практика з нормами матеріального права не релевантна до спірних правовідносин.

Згідно наданих відповідачем розрахунків заборгованості за договорами позики № 7764123 від 30.07.2024 року, № 7820857 від 08.08.2024 року, № 7920807 від 28.08.2024 року, проценти за користування позикою становлять 4934,49 грн., які і підлягають повернення позивачу.

Включаючи до суми 5748,45 грн., яка на думку позивача, повинна бути перерахована йому, комісії за здійснення платежів, суд першої інстанції не перевірив у повній мірі, що відповідач не зобов`язан повертати позивачу сплачені ним комісії, адже такі комісії були сплачені позивачем банку або надавачу платіжних послуг, що здійснював переказ коштів позивача за його дорученням на договірних умовах, погоджених виключно між позивачем та банком/надавачем платіжних послуг, та до яких відповідач не має жодного відношення.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20 та від 21.04.2021 у справі № 904/5480/19.

Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив відповідні позовні вимоги, оскільки за результатам апеляційного перегляду справи встановлено відсутність порушеного цивільного права передбаченого ст. 4 ЦПК України.

Статтями 4 та 22 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

За змістом частини другої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, (провадження № 14-714цс19) виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Оскільки апеляційний судом за наслідками перегляду оскаржуваного рішення встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог про захист прав споживачів, а саме визнання незаконною відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» у проведенні ОСОБА_1 перерахунку сплачених відсотків за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року, зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» провести перерахунок ОСОБА_1 сплачених відсотків та сум заборгованості за кредитними договорами № 7764123 від 30.07.2024 року та № 7820857 від 08.08.2024 року у зв`язку з не порушенням відповідачем прав позивача, як споживача фінансово-кредитних послуг даного товариства, похідні вимоги у вигляді відшкодування на користь позивача моральної шкоди за рахунок відповідача також не підлягають до задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, тобто виступив як споживач послуг фінансової установи.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Висновок про те, що споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, то понесенні Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542 грн (а. с. 190) грн необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів - залишити без задоволення.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 86 Д) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 17.11.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова