Єдиний унікальний номер судової справи: 489/3380/22 Головуюча у 1-й інстанції Рум`янцева Н.О.
Провадження № 22ц/812/670/25 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

17 листопада 2025 року м. Миколаїв справа №489/3380/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: представника відповідача Демченко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Бондаренком Ігорем Олександровичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О. в приміщення цього суду в м. Миколаєві зі складанням його повного тексту 20 лютого 2025 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бут Тетяна Вікторівна, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Т.В., про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Позивач зареєстрований та мешкав з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 за півтора року до смерті, в червні 2020 року, отримала травму, після чого перестала самостійно пересуватися, потребувала стороннього догляду. Оскільки відповідач, який є сином ОСОБА_3 , не працював, він запропонував та переконав його та мати переселитися до матері та доглядати за нею, а позивач буде працювати та фінансово допомагати матері у лікуванні та догляді.

Після того, як відповідач переїхав до матері, позивач став помічати, що відповідач обмежує його у спілкуванні з матір`ю: телефон матері не відповідав, при приїздах його до матері все частіше його не пускали з посиланням на те, що мати спить, або схвильована, що може почати хвилюватися, а у неї хворе серце. Зі спілкування з сусідами, йому стало відомо, що мати повністю ізольована від спілкування з сусідами, на їх питання відповідач пояснював те, що у матері погане самопочуття.

Після смерті матері, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. із заявою про прийняття спадщини. Проте, йому було повідомлено про те, що в Спадковому реєстрі існує заповіт від 27 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Т.В., складений від імені ОСОБА_3 , за яким остання заповідала все належне їй майно ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №300.

Даний факт викликав здивування, оскільки його мати бажала поділити квартиру між ним та відповідачем порівно.

Позивач вважав, що даний заповіт не відповідає внутрішній волі спадкодавці. Заповіт було підписано під психологічним тиском з боку відповідача. Крім того, почерк та розпис спадкодавці в заповіті відрізняється від почерку та розпису на зразках, які є у його розпорядженні. Також, заповіт не відповідає вимогам закону, його посвідчення було проведено з порушенням низки нормативних актів.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним заповіт від 27 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бут Т.В., складений від імені ОСОБА_3 , за яким остання заповідала все належне їй майно ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 300.

У відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначав, що в матеріалах справи відсутні письмові пояснення сусідів, які б вказували на дії відповідача щодо вчинення саме психологічного тиску на спадкодавця під час складання та підписання заповіту. Натомість, представник позивача повідомляє про обставини не допуску останнього до спадкодавця, про обмеження його спілкування із спадкодавцем з поважних причин сон, схвилювання, хворе серце. Зі слів представника позивача, сусіди можуть надати свідчення по факту отримання відповідей від відповідача щодо поганого самопочуття спадкодавця, її хворого серця, її відпочивання, про розбитий телефон. Отже, викладене представником позивача не доводить, що заповіт не відповідав внутрішній волі спадкоємця, а також факт підписання його під психічним тиском, а лише констатує вищезгадані обставини як такі самі по собі.

Вказував, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б вказували, що в заповіті саме почерк та розпис не належить особі спадкодавця. Пояснення представника позивача на рахунок відмінності у написанні прізвища відповідача у свідоцтві про народження та паспорті громадянина України та пов`язані з цим правові наслідки є неспроможними. Загальна судова практика не має жодного випадку визнання особи такою, що не має цивільної правоздатності через помилкове написання прізвища під час обміну паспорта радянського зразка на паспорт громадянина України. При цьому, представник позивача підтверджує, що ОСОБА_2 є рідним братом позивача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, покази свідків, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Бондаренка І.О., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач вказував, що оспорюваний заповіт не відповідає внутрішній волі спадкодавиці, складений під психологічним тиском з боку відповідача. Зокрема, відсутність внутрішньої волі спадкодавиці щодо оформлення заповіту саме такого змісту є наслідком психологічного тиску з боку відповідача, який полягає в обмеженні спілкування матері з іншим сином. Тим самим відповідач пояснював матері, що саме позивач ігнорує спілкування, догляд та допомогу матері. А відповідно матір, зробивши хибні висновки, спотворивши свою внутрішню волю прийняла таке рішення. Крім того, заповідач при оформленні заповіту, перебувала під дією заспокійливих медикаментів, які приймала на той час. Також зазначав, що заповіт підписано іншою особою, а не заповідачем. З метою доведення факту відсутності власноручного підпису спадкодавиці на заповіті позивач надав відеозапис складення заповіту в присутності нотаріуса. При дослідженні відеозапису, як належного доказу, на ньому не підтверджується факт власноручного підписання заповіту саме ОСОБА_3 .

Також, реалізуючи своє право на доказування представник позивача Бондаренко І.О. в судовому засіданні 06 лютого 2025 року заявляв клопотання призначення почеркознавчої експертизи для підтвердження чи спростування підпису померлої на спірному заповіті.

В порушення норм процесуального законодавства у задоволенні клопотання було відмовлено, тобто суд першої інстанції упереджено поставився до цієї обставини справи. Відповідно належним чином не встановлено факт підписання / чи не підписання заповідачкою спірного заповіту. А також, суд першої інстанції позбавив права позивача права на надання усіх можливих доказів в підтвердження своєї правової позиції в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просив усунути недоліки, допущені судом першої інстанції та надати позивачу можливість реалізувати своє право на надання усіх доказів, якими підтверджується його правова позиція у справі, а саме призначити посмертну почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На вирішення експерта поставити питання: чи виконано підпис та рукописний текст у відповідному рядку «Цей заповіт прочитано мною уголос та підписано особисто» «Підпис: ОСОБА_3 » на оригіналі заповіту від 27 липня 2020 року складеного ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бут Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 300, ОСОБА_3 чи іншою особою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Демченко Н.В. зазначала, що в апеляційній скарзі позивач по суті не оскаржує рішення суду, а підтримує свою позицію, викладену у позові. Ця позиція є хибною та неспроможною за недоведеністю, що підтвердилось під час розгляду справи та зафіксовано у рішенні суду. Представник позивача заперечувала проти задоволення клопотання про призначення посмертної почеркознавчої експертизи та вказала, що судом першої інстанції двічі призначалась у справі почеркознавча експертиза, яка не була сплачена позивачем. Зазначене виключає наявність порушення судом першої інстанції норм процесуального права, про яке зазначив позивач в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідними синами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

Зі свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1999 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 по 1/3 частки кожному. Вказане свідоцтво зареєстровано в ММБТІ за реєстровим № 18910 від 18 червня 1999 року.

27 липня 2020 року ОСОБА_3 , у присутності запрошеного приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., склала заповіт, відповідно до якого, заповідала все своє майно ОСОБА_2 . Вказаний заповіт зареєстрований в реєстрі за № 300.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Савченко І.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Приватним нотаріусом в усній формі позивачу повідомлено про те, що у Спадковому реєстрі за номером 66175249 наявний заповіт від 27 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В. від імені ОСОБА_3 , за яким остання заповіла все своє майно ОСОБА_2 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 06/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово виснував, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 у справі №342/139/16-ц про визнання заповіту недійсним у зв`язку з тим, що його вчинено проти справжньої волі заповідача під впливом насильства з боку відповідача, викладено таку правову позицію щодо застосування ст. 231 ЦК України: «У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 у справі №299/1523/16-ц викладено таку правову позицію щодо застосування ст. 231 ЦК України. «Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України, позивач мав би довести:

- факт застосування до померлого чоловіка/батька фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

- вчинення правочину проти його справжньої волі;

- наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Зокрема, під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків.

На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій.

Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Предметом даного спору є визнання заповіту від 27 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В., недійсним з підстав того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало її волі, заповіт вчинений внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку відповідача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів щодо застосовування відповідачем ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 психологічного тиску або насильства при складенні заповіту.

При посвідченні заповіту були дотримані всі вимоги щодо його форми, заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою. Особу ОСОБА_3 та її дієздатність під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бут Т.В.

Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус Бут Т.В. пояснила, що спірний заповіт посвідчувався за місцем проживання відповідача. Приїхавши за адресою місця проживання ОСОБА_3 , поспілкувавшись з нею, остання їй повідомила, що за нею доглядає син та вона має бажання скласти заповіт на його користь. Вони склали заповіт, після чого вона поїхала до офісу де виготовила два примірника заповіту. Після виготовлення заповіту, вона зі своїм помічником приїхала до місця проживання ОСОБА_3 , де під відеозапис померла ОСОБА_3 читає заповіт та ставить підпис. Проставлення підпису на відеозаписі не видно. Після чого, приїхавши до свого офісу, зареєструвала заповіт. Коли приїхала до ОСОБА_3 втретє, то відала їй один примірник заповіту. Ніяких сумнівів про нестабільний психоемоційний стан ОСОБА_3 не виникало.

Тобто, позивачем не доведено, що оспорюваний заповіт було вчинено під впливом фізичного чи психічного тиску, який виражається в незаконних діях та настанні невигідних наслідків та те, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало внутрішній її волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином.

Більш того, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2025 року за клопотанням ОСОБА_1 було призначено судову посмертну почеркознавчу експертизу.

Висновком експерта №СЕ-19/115-25/8816 ПЧ від 22 жовтня 2025 року Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Гордієнко А.А. встановлено, що рукописні записи «Цей заповіт прочитано мною уголос та підписано особисто», « ОСОБА_3 » та підпис в графі «Підпис» в заповіті від 27 липня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №300 виконані ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 89 ЦПК України).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне рішення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Бондаренком Ігорем Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 18 листопада 2025 року.