(2/199/4970/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

17.11.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Добропільської міської ради, Добропільської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання квартиронаймачем та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання квартиронаймачем та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він вселився до трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , як член сім`ї основного картиронаймача - його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій мешкав по 23 червня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_4 ) померла. На сьогоднішній день у відповідній квартирі ніхто не зареєстрований.

Позивач зазначає, що після смерті матері, він постійно проживав за вищезазначеною адресою, але був формально зареєстрований за іншою адресою.

Після смерті матері, ніхто з повнолітніх членів сім`ї не звертався до уповноважених органів з приводу зміни договору найму житлового приміщення, у квартирі він продовжив проживати зі своєю дружиною та донькою. Комунальні послуги сплачувала його дружина ОСОБА_5 після переказу ним коштів на її рахунок в банку. При житті матері позивач перераховував кошти на її рахунок, з яких вона здійснювала відповідні платежі.

Квартира за адресою АДРЕСА_1 знаходиться в комунальній власності Добропільської міської територіальної громади в особі Добропільської міської ради.

Відповідна квартира була надана ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради від 10 квітня 1989 року № 152. На сьогоднішній день в нього збереглась тільки копія ордеру № 340, виданого на підставі цього рішення.

Позивач звернувся до архівного відділу Добропільської міської ради із заявою про видачу копії рішення виконкому, однак отримав відмову на підставі того, що відповідні архіви перебувають на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території, а саме у м. Донецьку.

Також ним була написана заява про видачу дублікату ордеру на відповідну квартиру, на яку також отримав відмову на підставі того, що видача дубліката ордеру законодавством не передбачена.

Також позивач звернувся до виконавчого комітету із заявою про надання дозволу на переоформлення договору найму. Розпорядженням начальника міської військової адміністрації від 20 червня 2025 року № 854 йому було відмовлено у наданні такого дозволу на підставі відсутності реєстрації у даній квартирі.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати його членом сім`ї наймача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати його квартиронаймачем та зобов`язати виконавчий комітет Добропільської міської ради, начальника Добропільської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області надати дозвіл на переоформлення договору найму займаного жилого приміщення за адресою АДРЕСА_2 з наймача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на нього.

25 липня 2025 року ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представники відповідачів правом на подачу відзиву на позов не скористались.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_3 є матір`ю позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. ОСОБА_3 Виконкомом міської ради народних депутатів м. Добропілля було видано 14 квітня 1989 року ордер на житлове приміщення № 340 на підставі рішення виконкому № 152 від 10.04.1989 року, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в складі сім`ї чоловіка ОСОБА_6 сина ОСОБА_7 , сина ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Позивач зазначає, що після смерті матері, він постійно проживав за вищезазначеною адресою, але був зареєстрований за іншою адресою.

Позивач звернувся до виконавчого комітету із заявою про надання дозволу на переоформлення договору найму. Розпорядженням начальника міської військової адміністрації від 20 червня 2025 року № 854 йому було відмовлено у наданні такого дозволу на підставі відсутності реєстрації у даній квартирі. Зазначено, що позивач вибув зі спірного житлового приміщення 23.06.2015 року, що підтверджується записом про зняття з реєстрації місця проживання у наданій відомості з реєстру територіальної громади про місце проживання особи станом на 11.06.2025 року № 02/16-01/08/2205.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Відповідно до викладеного, судом встановлено, згідно відомостей реєстру територіальної громади станом на 11.06.2025 року позивач значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 11.09.2001 року по 23.06.2015 року, за адресою: АДРЕСА_3 з 23.06.2015 року по теперішній час.

Відповідно, судом встановлено, що не момент смерті основного квартиронаймача, а саме його матері ОСОБА_8 , яка померла в 2024 року, позивач не був зареєстрований за адресою її проживання.

З огляду на зазначене судом встановлено, що спірна квартира, за якою позивач має намір укласти договір, як квартиронаймач, не була основним та єдиним місцем проживання позивача у справі.

Крім того, суд враховує те, що за змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду або, якщо є інші докази того, що вона не змінювала свого постійного місця проживання.

Вказана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2019 р. у справі №760/8122/17 провадження №61-5069 св 19, постановою Верховного Суду від 29.10.2020 р. у справі №759/7965 провадження 61-11128 св 20.

Відтак, за матеріали справи не встановлено наявності письмової згоди всіх членів сім`ї наймача на вселення позивача у спірну квартиру та не встановлено постійного його проживання у спірній квартирі.

При цьому додані до позовної заяви докази, а саме копії квитанцій про сплату комунальних послуг ОСОБА_5 не можуть свідчити про факт постійного проживання позивача разом із матір`ю на день смерті останньої, бути належними доказами ведення спільного господарства з померлим наймачем з 2015 року та не містять інформації щодо предмета доказування.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю з померлою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 2015 року по день її смерті.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що посилання ОСОБА_1 щодо тривалого проживання в квартирі до смерті наймача та ведення спільного господарства з наймачем не знайшли свого об`єктивного підтвердження, оскільки в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-82, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354 ЦПК України, Житловим Кодексом України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позовних вимогам ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Добропільської міської ради, Добропільської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання членом сім`ї квартиронаймача, визнання квартиронаймачем та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Судові витрати позивача, понесені з розглядом справи, віднести за рахунок останнього.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко