Провадження №22-ц/812/2032/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/4307/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Саламатіна Олександра Вікторовича у приміщенні цього суду 03 вересня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2006 року, мають сина ОСОБА_4 , 2006 року народження, та доньку ОСОБА_5 , 2011 року народження. З 22 березня 2025 року позивачка разом із дітьми терміново змінила місце проживання, не встигши забрати всі свої речі з дому у зв`язку з тим, що відповідач після сварки почав у грубій формі застосовувати фізичне насильство до сина. Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частини 3 статті 173-2 КУпАП. В період перебування у шлюбі позивачка та відповідач набули спільне майно - легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Перед реєстрацією шлюбу, а також в період перебування сторін у шлюбі будь-яких шлюбних договорів ними не укладалося, договорів про поділ майна в нотаріальному порядку не посвідчувалося, а також ніхто не звертався щодо поділу спільного майна подружжя до судових установ. Посилаючись на те, що сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, позивачка просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності зазначений автомобіль та провести поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача 177600 грн. ринкової вартості 1/2 частини автомобілю.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що позовні вимоги позивачки вважає необґрунтованими, безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню, обґрунтовуючи це тим, що позивачка ніякої участі в забезпеченні і наповнені спільного бюджету сім`ї не приймала, власні кошти в спільний бюджет не надавала, знаходилась в декретній відпустці по догляду за дитиною. Кошти, які надавав їй відповідач, витрачала на власний розсуд, обговорювати витрати відмовлялась. Відповідач також просив звернути увагу на те, що у позивачки з`явився депозитний рахунок, подальша доля якого йому не відома. Також відповідач зазначав, що спірний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти - за рахунок добових, виплачених під час відряджень на суму 19980 євро. Відповідач вважав, що оціночна (ринкова) вартість спірного автомобіля 355200 грн є необ`єктивною та завищеною, адже вказаний автомобіль був придбаний відповідачем 08 вересня 2012 року за 278688 грн, що підтверджується копією договору №368738 купівлі-продажу автомобіля від 08 вересня 2012 року. Так, під час проведення оціночного дослідження суб`єктом оціночної діяльності сам автомобіль фактично не оглядався, а тому об`єктивно встановити ступінь зносу, наявність пошкоджень, технічний стан, фактичний пробіг у оцінювача не було можливості. Відповідач зазначив, що стягнення заявленої у позові суми стане для нього надмірним тягарем, адже він не має фінансової можливості її виплатити та не має бажання та об`єктивної можливості сплатити вказані кошти, адже з нього стягуються аліменти на дитину по справі №490/4290/25.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 25 жовтня 2012 р.

Проведено поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 177600 грн - ринкової вартості 1/2 частини легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1776 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску набутий сторонами під час перебування в шлюбі, він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину, у зв`язку з чим суд задовольнив вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати й ухвалити нове, яким відмовити в задовольнити позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не вжив заходів для витребування доказів і з`ясування обставин , що мають значення для справи, а саме: підтвердження виплати коштів за відрядження, розмірі та період таких виплат, не надав правової оцінки наведеним у відзиві на позовну заяву та в його письмових поясненнях доводів про те, що позивачка ніякої участі в забезпеченні і наповнені спільного бюджету сім`ї не приймала, власні кошти в спільний бюджет не надавала, знаходилась в декретній відпустці по догляду за дитиною. Кошти, які він їй надавав, вона витрачала на власний розсуд. Також ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що у позивачки з`явився депозитний рахунок, подальша доля якого йому не відома, однак дана обставина, на його думку, свідчить про те, що позивачка діяла на власний розсуд всупереч інтересам сім`ї, в той час коли відповідач поповнював сімейний бюджет, позивачка витрачала кошти на свої потреби, забирала кошти з сімейного бюджету щоб покласти їх на свій депозитний рахунок. Вказані обставини можуть бути підтвердженні банківськими виписками з рахунків позивачки, проте суд першої інстанції не вжив заходів для витребування вказаних доказів у справі. До того ж, ОСОБА_2 наголошує, що стягнення заявленої у позові суми стане для нього надмірним тягарем, оскільки він не має фінансової можливості виплатити заявлену суму та з нього стягуються аліменти на дитину по справі №490/4290/25. Крім того, в судовому засіданні позивачка заявила, що мала окремі бюджети з відповідачем і кожен з них розпоряджався своїми коштами окремо один від одного, однак суд першої інстанції ніяким чином не звернув на дану обставину увагу, що свідчить про відсутність спільного бюджету, а відтак і спільного сумісного майна подружжя.

Відзиві на апеляційну скаргу не надходив. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого 02 червня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_2 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_7 », про що складений відповідний актовий запис №390 (а.с. 11).

Сторони є батьками сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 10 січня 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №61, та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 виданого 08 листопада 2011 року, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №3625 (а.с. 9, 10).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 25 жовтня 2012 року, легковий автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , в особливих примітках вказано, що право користування має ОСОБА_1 (а.с. 12-13)

Тобто автомобіль був придбаний за ас перебування сторін у шлюбі.

Згідно копії звіту про оцінку оціночної (ринкової) вартості легкового автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2012 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 , складеного за заявою ОСОБА_1 ПП «Експертно-діловий центр «Лідер» вартість вищезазначеного автомобіля на дату оцінки 26 травня 2025 року складає 355200, 00 грн. (а.с. 14-28).

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Позивачка ОСОБА_1 в позові просить поділити майно подружжя так, щоби виділити відповідачеві у власність автомобіль, яким він користується, а їй виплатити компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю неподільну річ - 1/2 ринкової вартості останньої. Суд першої інстанції такі вимоги задовольнив.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Також Верховний суд виснував, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

У справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що перебуває у спільній сумісній власності, оскільки набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна у справі відсутні.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про проведення поділу спірного майна сторін у справі у спосіб, запропонований позивачкою, вважає його можливим ефективний захист прав позивачки у межах цієї справи.

Аналогічних висновків за подібних фактичних обставин дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 642/8107/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали разом до березня 2025 року.

Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Позивачка ОСОБА_1 не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача ОСОБА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові зауважила, «що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає».

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про поділ автомобілю шляхом виплати їй вартості 1/2 частини його ринкової вартості. У такому разі одноосібним власником спірного автомобілю стає відповідач ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не приймає аргументи апеляційної скарги ОСОБА_4 як необґрунтовані.

Так, апеляційний суд відхиляє як безпідставні заперечення відповідачем факту віднесення спірного автомобілю до спільного майна сторін через те, що на час придбання автомобілю позивачка не працювала, здійснюючи догляд за дітьми, оскільки таке суперечить приписам частини 1 статті 60 СК України, який визнає поважними причинами відсутності в одного з подружжя самостійного заробітку, зокрема, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми. Доказів того, що позивачка не мала власного заробітку в певний період з причин, які не є поважними, відповідач в суді не надав, тоді як відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України доведення своїх заперечень проти позову є його процесуальним обов`язком.

Також відповідач не надав достатніх та переконливих доказів того, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти, отримані від роботодавця як компенсація за відрядження, тому апеляційний суд не приймає відповідний аргумент апеляційної скарги, з огляду на те, що спростовування відображеної в нормах статті 60 СК України презумпції спільності майна подружжя, набутого у шлюбі, має доводити той з подружжя, хто заперечує спільність відповідного майна.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на невитребування судом доказів щодо виплати йому коштів на відрядження, оскільки виходячи з принципу змагальності сторін у цивільному процесі саме на сторін у справі, а не на суд, насамперед, покладений обов`язок надання суду доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень (статті 12, 81, 83 ЦПК України). Суд лише в окремих окреслених законом випадках з власної ініціативи (частина 7 статті 81 ЦПК України) може збирати докази з власної ініціативи. Натомість у справі, яка переглядається, відповідач в суді першої інстанції мав можливість у разі наявності у нього об`єктивних перешкод для збирання доказів скористатися механізмом, передбаченим статтею 84 ЦПК України клопотати перед судом про витребування доказів, але таким правом не скористався, поважних причин такої поведінки не навів, тому у витребування доказів в апеляційному суді йому було відмовлено.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив обставини наявності у позивачки депозитного рахунку в банківських установах, то апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_4 з власним позовом про поділ будь-якого майна, зокрема, коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім`я позивачки, не звертався, тому обставини щодо наявності таких коштів не входять до предмету спору у цій справі, а тому виходячи з положень статті 13 ЦПК України не можуть розглядитися.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача про відсутність у нього коштів на виплату позивачці грошової компенсації її частки у праві власності на автомобіль та про те, що така виплата становитиме для нього надмірний тягар. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеіі сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо (див. подібний висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 642/8107/14-ц у постанові від 22 лютого 2022 року).

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Колегія суддів вважає неприйнятною незгоду відповідача в апеляційній скарзі з визначеною судом на підставі наданих позивачкою доказів вартістю спірного автомобіля. Відповідач у суді першої інстанції не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку встановив суд, не просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості, не навів в апеляційній скарзі обґрунтування щодо порушення судом норм процесуального права під час оцінки зібраних доказів. Тому він не може заперечувати проти висновків суду першої інстанції в частині вартості автомобіля. Цей суд встановив її саме на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності.

За такого, розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин сторін та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому в силу вимог статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, і які в цій справі покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

__________________________________________________

Повна постанова складена 19 листопада 2025 року