Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9663/24 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М.
Категорія 18 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/9663/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира 16 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги від 11.12.2023 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначав, що 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір відступлення права вимоги, за яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором позики від 10.07.2023, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказує, що будь-які докази реального розрахунку між відповідачами за договором відступлення права вимоги до ОСОБА_1 відсутні. Відомості про складення та підписання акту приймання-передачі документів до договору відступлення права вимоги також відсутні. Стверджує, що договір про відступлення права вимоги від 11.12.2023 є недійсним та порушує права позивача. Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, письмовий документ «розписка» був написаний ним під дією фізичного та психологічного тиску на території Королівства Іспанія, а також він не отримував повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні і про саме зобов`язання дізнався після ухвалення заочного рішення у справі №715/3990/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначає, що оскільки договір відступлення права вимоги від 11.12.2023 укладений в м. Одеса між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відступлення неіснуючого грошового зобов`язання, то вказаний договір є недійсним. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реальності проведення розрахунків між сторонами договору відступлення права вимоги, що є істотним порушенням вимог ст. 203 ЦК України щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків. Вказує, що відсутність факту виконання основної умови - сплати коштів за відступлення права вимоги свідчить про фіктивність правочину, що є підставою для визнання його недійсним з моменту укладення. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки протоколу рішення та фотопізнання від 18.04.2024, акту заяви та фотопізнання від 24.02.2024, що складені органами поліції Королівства Іспанія, які є офіційними документами, що підтверджують обставини застосування насильства та примусу при написанні розписки. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що оспорюваний договір від 11.12.2023 дійсно був укладений сторонами особисто та підписаний саме ними, оскільки на підтвердження факту підписання договору відповідачі не надали жодного доказу, який би дозволив ідентифікувати підписантів, зокрема висновку почеркознавчої експертизи чи інших доказів, що підтверджують належність підписів. Вказує, що згідно з офіційною відповіддю на адвокатський запит, ОСОБА_2 11.12.2023 двічі перетинала державний кордон України через пункт пропуску, що унеможливлює її особисту присутність на території України у момент підписання договору. Це є прямим доказом того, що фізично вона не могла укласти правочин у зазначений день, а отже, сам факт його укладення викликає обґрунтовані сумніви. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

05 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 Розенбойма Ю.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів проведення оплати за договором відступлення права вимоги від 11.12.2023 є помилковим та не впливає на дійсність вказаного договору. При цьому, безпідставним є й посилання позивача на порушення вимог статті 203 ЦК України, оскільки вказана стаття містить «загальні вимоги» до чинності правочину, а позивачем не доведено підстав для задоволення його позовних вимог із посиланням на цю статтю. Звертає увагу на те, що жодних нових «матеріалів іспанської поліції» позивач не надав й до позовної заяви та апеляційної скарги. Наголошує на тому, що правову оцінку як договору позики (розписка від 10.07.2023), так і оскаржуваному договору відступлення права вимоги від 11.12.2023 вже було надано в ході розгляду справи №757/19850/15-ц, за результатами розгляду якої вказані документи (правочини) були визнані такими, що мають належну юридичну силу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 10 липня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_3 300 000 доларів США під заставу будинку до 31.12.2023.

11 грудня 2023 року в м. Одеса, між ОСОБА_3 (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за договором позики від 10.07.2023 (оформлений шляхом складання «Розписки» від 10.07.2023), що укладений між цедентом і ОСОБА_1 (боржник).

Згідно пункту 2 вищезазначеного договору за відступлення права вимоги цесіонарій сплатив в момент підписання договору цедентові плату в розмірі, що еквівалентна 300 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання договору.

Відповідно до п. 3 договору відступлення права вимоги, за договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання вказаних далі обов`язків: сплати боржником коштів, належних цеденту в сумі 300 000 доларів США, що є сумою позики за договором позики та не повернута боржником станом на дату укладання цього договору; сплати боржником можливих штрафних санкцій, компенсаційних та інших платежів за порушення строків виконання обов`язків, встановлених законодавством України. До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього договору.

Право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується договором позики, оформленим шляхом складання «Розписки» від 10.07.2023, оригінал якої переданий цедентом цесіонарію у момент підписання сторонами цього договору без складання окремих передавальних документів (п. 4, 5 договору).

Відповідно до п. 9 договору відступлення права вимоги, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір про відступлення права вимоги (цесії) від 11.12.2023 вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, а саме договір позики від 10.07.2023, який в судовому порядку не визнаний недійсним. Вимог про розірвання договору позики з тих підстав, що він вчинений під фізичним і психічним тиском у даній справі не заявлено. При цьому, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів недодержання в момент вчинення правочину - договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.12.2023, його сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Обставини, викладені в протоколі рішення та фото упізнання від 18.04.2024 та в акті заяви та фотопізнання від 24.02.2024, складених і проведених за участі позивача провінційним відділом поліції м. Аліканте (Королівство Іспанія) з боротьби з організованою злочинністю, не стосуються укладення оскаржуваного договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.12.2023.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Водночас законодавство не встановлює вимог до цих документів, зокрема не визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18).

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 березня 2021 року у справі №906/174/18 (пункт 62) та від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (пункт 34) уточнила правовий висновок, викладений у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, зазначивши, що відступлення права вимоги за договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ, якщо таке відступлення відбулося у процедурі позбавлення фінансової установи ліцензії та виведення її з ринку банківських послуг.

Відступлення права вимоги (цесія) це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Вади предмета договору не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передача недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану правилами ЦК України. Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо (пункти 73, 74, 83, 92, 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/19199/21).

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19.

Тож відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними договору, який може бути визнаний недійсним у разі наявності передбаченої законом підстави. Водночас відсутність у продавця оригіналів договорів, за якими відступаються права вимоги, не може впливати на дійсність договору відступлення, оскільки законодавство не передбачає, що первісний кредитор у зобов`язанні має передати новому кредиторові винятково оригінали документів, які засвідчують права, що передаються, а так само не передбачає, що невиконання цього обов`язку має наслідком недійсність договору про відступлення права вимоги.

У статті 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання цих вимог, окрім вимог щодо форми правочину, тягне за собою його недійсність (частина перша статті 215 ЦК України).

Натомість стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже за загальним правилом доказування (частина третя статі 12, частина перша 81 ЦПК України) саме на особу, яка оспорює правочин покладається обов`язок доведення обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 вказала, зокрема на таке: «згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)».

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі №177/1942/16-ц (провадження №61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20))».

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19, від 28 лютого 2024 року у справі №712/7178/20).

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №910/8072/20).

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відповідно до положень матеріального права договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається встановлено, що за змістом договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року ОСОБА_3 відступив ОСОБА_2 право вимоги за борговою розпискою від 10.07.2023 на суму 300 000 дол США.

Сторонами під час укладення договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року дотримані всі аспекти, встановлені цивільним законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинено у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.

Доказів того, що договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року вчинений під фізичним і психічним тиском матеріали справи не містять.

У свою чергу, матеріалами справи не доведено, які права та законні інтереси ОСОБА_1 порушено укладеним договором відступлення права вимоги за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що за спірним договором відступлення права вимоги (цесії) передано недійсну вимогу не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки за висновками Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19 сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передача недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану правилами ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки протоколу рішення та фотопізнання від 18.04.2024, акту заяви та фотопізнання від 24.02.2024, що складені органами поліції Королівства Іспанія, які є офіційними документами, що підтверджують обставини застосування насильства та примусу при написанні розписки є необґрунтованими, оскільки вказані документи не стосуються укладення оскаржуваного договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.12.2023, а стосуються обставин укладення договору позики. Натомість предметом розгляду даної справи є саме договір відступлення права вимоги (цесії) від 11.12.2023, а не договір позики від 10.07.2023.

Посилання апелянта на те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту виконання основної умови - сплати коштів за відступлення права вимоги не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено саме договір відступлення права вимоги, вказаний договір не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірним правочином не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутній висновок почеркознавчої експертизи на підтвердження того, що оспорюваний договір від 11.12.2023 дійсно був укладений сторонами особисто та підписаний саме ними є безпідставними, оскільки наявна в матеріалах справи копія договору відступлення права вимоги (цесії) містить такі реквізити документу, як підписи.

У свою чергу, долучені до апеляційної скарги докази перетину кордону ОСОБА_2 11.12.2023 не приймаються колегією суддів з огляду на наступне.

Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 не надав доказів неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторони позивача.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 листопада 2025 року.

Головуючий

Судді