Справа № 345/6513/23
Провадження № 22-ц/4808/1100/25
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Баркова В.М.,

секретаря Шемрай Н.Б,

з участю особи, що подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та стягнення комунальних платежів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Онушканичем В. В. 15 травня 2025 року в м. Калуш Івано-Франківської області, повний текст якого складено 23 травня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.03.2010 року. З моменту отримання права власності на дану квартиру ОСОБА_2 була позбавлена можливості у ній проживати, оскільки ОСОБА_1 перешкоджала їй у цьому.

Позивач ОСОБА_2 вказала, що вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні. В результаті чого, вона отримала другу групу інвалідності за загальним захворюванням. Позивачу, як інваліду ІІ групи, потрібен спокій і комфортні умови проживання. Однак вона позбавлена можливості зайти і проживати у своїй квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, оскільки там без будь-яких підстав та реєстрації проживає її колишня свекруха відповідач ОСОБА_1 . На неодноразові звернення позивача до відповідача з приводу незаконного проживання у її квартирі та з вимогою виселитись вона добровільно не реагувала. Крім того, у квартирі чиниться безлад, оскільки відповідачка зносить туди різного роду сміття та непотріб.

В жовтні 2023 року позивач намагалась потрапити у власну квартиру, але не змогла цього зробити, оскільки замки до вхідних дверей були замкнені. ОСОБА_2 звернулася із заявою про неправомірність дій ОСОБА_1 до Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Вказані матеріали були направлені на розгляд начальнику СВ Калуського РВП для прийняття рішення згідно ст.214 КПК України. Але у зв`язку із відсутністю даних, які б вказували на наявність у діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, ОСОБА_2 рекомендовано звернутися з позовом до суду.

ОСОБА_1 в квартирі проживала незаконно та безпідставно, комунальні послуги не сплачувала. Це призвело до утворення боргу по сплаті за комунальні та інші послуги. Так, відповідно до акту звірки №2996181-в від 19.10.2023 року за період з 01.05.2022 року по 19.10.2023 року заборгованість за спожитий газ становить 2889,86 грн., за електричну енергію борг за період з 01.09.2023 року по 01.10.2023 року становить 1064,08 грн. Згідно акту звірки розрахунків за квартплату ТзОВ «Теплодім» за період з 01.09.2020 року по 30.09.2023 року становив 927,34 грн., а борг ТзОВ «Теплодім +» за аналогічний період становив 4660,70 грн., борг перед ТОВ «Екоприкарпаття» станом на вересень 2023 року становив 616,96 грн. Борг за розподіл та доставку газу станом на вересень 2023 року становив 1436,85 грн.

ОСОБА_2 зазначила, що намагалась в добровільному порядку врегулювати з ОСОБА_1 спір, але з боку останньої були то погрози, то прохання продати цю квартиру за мізерну ціну. Вона через дії ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися власною квартирою, орендує квартиру, в той час як у неї є власне житло.

На прохання звільнити житло та повернути ключі від квартири ОСОБА_1 відмовилася.

Враховуючи наведене, просила виселити ОСОБА_1 із незаконно займаної нею квартири, а також стягнути з неї на свою користь заборгованість за спожитий газ в розмірі 2889,86 грн., заборгованість за електричну енергію в розмірі 1064,08 грн., за квартплату ТОВ «Теплодім» за період 01.09.2020 по 30.09.2023 року в розмірі 927,34 грн., борг ТзОВ «Теплодім +» за аналогічний період в розмірі 4660,70 грн., борг перед ТОВ «Екоприкарпаття» в розмірі 616,96 грн., борг за розподіл та доставку газу станом на вересень 2023 року в розмірі 1436,85 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року позов задоволено частково.Виселено ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 подала на таке рішення суду апеляційну скаргу, у якій вказала на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зазначила, що ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не проживала, не була у ній зареєстрована та не мала ключів від цієї квартири, оскільки їй було відомо що у даній квартирі проживає вона, ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 формально отримала право власності на спірну квартиру від неї за довіреністю її сина ОСОБА_3 , оскільки останній на той час обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 212 КК України (ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).

Після закінчення кримінального провадження відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зобов`язалася повернути спірну квартиру ОСОБА_1 , однак вона свого зобов`язання не виконала.

Під час придбання квартири у ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 достеменно знала про проживання у ній відповідачки та жодних претензій з приводу цього протягом багатьох років не висловлювала.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки виходячи з постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №182/7347/18 від 16 грудня 2020 року застосуванню підлягають положення ст. 391 про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, та глави 32 ЦК України щодо права користування чужим майном, а застосування до врегулювання житлових відносин положень Житлового кодексу Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліях сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Однак, судом першої інстанції всупереч вищезазначеному, застосовано при вирішенні даної справи норми Житлового кодексу Української РСР.

Із врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині її виселення з квартири.

Позиція інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду скасувати.

Представник відповідачки адвокат Сендецький В.Р. у судове засідання не з`вився повторно, причини неявки не повідомив, хоча повідомлений належним чином про день, місце та час розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності представника особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні, проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апелянтом ОСОБА_1 оскаржується рішення суду у частині виселення її з квартири, у частині відмови у задоволенні позову про стягнення комунальних платежів учасниками справи рішення не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду лише у оскаржуваній частині, тобто в частині виселення.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши доповідь судді, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 та позивачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню, а тому рішення суду слід залишити без змін виходячи з такого.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану квартиру вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.2010 року, укладеним між ОСОБА_3 , від імені якого діяла позивачка ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 817(а.с. 4-5, 6).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.05.2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу від 10.03.2010 року відмовлено. Це рішення залишено без змін як постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.09.2024 року, так і постановою Верховного Суду від 02.04.2025 року.

Застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочності власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежитиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2010 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяла апелянт ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність, а покупець прийняла належну продавцю квартиру АДРЕСА_2 .

Договір купівлі-продажу хоча і оспорювався, але він не визнаний судом недійсним, а тому в силу прямого припису статті 204 ЦК України правомірність набуття квартири у власність презюмується.

Відповідачка ОСОБА_1 є матір`ю колишнього власника житла ОСОБА_3 . Тому після набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру ОСОБА_1 фактично втратила право на користування спірною квартирою, оскільки її право є похідним від права ОСОБА_3 у разі наявності відповідного договору між ними.

Апелянт, як представник свого сина (продавця квартири), під час укладення договору купівлі-продажу особисто письмово підтвердила відсутність права користування квартирою у третіх осіб. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що з припиненням права власності у сина апелянта ОСОБА_3 , припинилося й її право користування житлом.

Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що у її власності перебуває також інша квартира, розташована двома поверхами нижче у цьому ж будинку, яку вона має намір передати своєму сину, тому вважає, що не має можливості у ній проживати, бо у сина інша сім`я, до складу якої вона не входить.

Суд дійшов висновку, що повнота реалізації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру обмежується проживанням у ній ОСОБА_1 . Тому виселення останньої з цієї квартири переслідує легітимну мету захисту права власності ОСОБА_2 . Така мета передбачена у пункті 2 статті 8 Конвенції, а тому є легітимною.

Відтак, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що задоволення позову про виселення апелянтки ОСОБА_2 належно збалансовує інтереси позивачки як власника квартири, право якої порушуються внаслідок проживання там відповідачки, й інтереси останньої, яка має право проживання в іншому житлі, про що вона зазначила у ході розгляду справи під час судового засідання. Крім того, апелянткою не доведено нерозривного зв`язку із спірною квартирою, як єдиним житлом, яким вона постійно користувалася тривалий час.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до закону.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач Максюта І.О.

Судді Василишин Л.В.

Барков В.М.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2025 року