Справа № 450/2461/24 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2116/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Гордон І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гордон І.М. на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області, третьої особи Приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Романа Васильовича, про надання дозволу спадкоємцю на завершення державної реєстрації права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області, третьої особи Приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Романа Васильовича, про надання дозволу спадкоємцю на завершення державної реєстрації права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина. За час свого життя ОСОБА_2 належним йому майном не розпорядився та не залишив заповіту. Спадковим майном після смерті батька є земельна ділянка. 27 вересня 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. із заявою про прийняття 1/2 частини спадщини за законом. 07 вересня 2023 року приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частини земельної ділянки оскільки відомості про вказану земельну ділянку відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане його батьком не оформлено право власності на згадану вище земельну ділянку. З метою завершення приватизації земельної ділянки 11 березня 2024 року ним подано заяву Солонківській територіальній громаді Львівського району Львівської області про надання дозволу на завершення процедури приватизації, на яку 20 березня 2024 року Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області надала відповідь-відмову, у якій вказала, що процедура приватизації земельної ділянки є завершеною та ОСОБА_2 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 470880 від 26 березня 2008 року. З огляду на те, що реалізувати своє право на спадщину у позасудовому порядку він позбавлений можливості, просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Гордон І.М.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 були щодо надання права на завершення державної реєстрації земельної ділянки в порядку спадкування, а суд першої інстанції вказує у мотивувальній частині рішення, що предметом позову було завершення приватизації, що не відповідає дійсності.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В судове засідання представник Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області, третя особа - Приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Роман Васильович не з`явились, про причину неявки суд не повідомляли та заяви на відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області, третьої особи - Приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіра Романа Васильовича в судове засідання 10 листопада 2025 року, які про час та місце розгляду справи повідомлені, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Гордон І.М. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про надання дозволу спадкоємцю на завершення державної реєстрації права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що за час свого життя ОСОБА_2 завершив процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,1058 га, кадастровий номер :01:003:0392, яка розташована на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, внаслідок чого останньому 26 березня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 470880, а відтак право на завершення процедури приватизації не може бути успадковане після його смерті позивачем ОСОБА_1 з огляду на його відсутність.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23 лютого 1967 року, встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Із довідки Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області № 387 від 26 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , разом із дружиною ОСОБА_3 , сином ОСОБА_1 , невісткою ОСОБА_4 та онуками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Р.В. від 27 вересня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1058 га, кадастровий номер :01:003:0392, яка розташована на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Вказана постанова мотивована тим, що спадкоємцями не надано на вказану земельну ділянку правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця ОСОБА_2 , а інформація про право власності ОСОБА_2 на вказане майно відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

20 березня 2024 року Солонківською сільською радою Львівського району Львівської області відмовлено позивачу ОСОБА_1 у наданні дозволу на завершення процедури приватизації земельної ділянки як спадкоємцю.

Зазначена відмова мотивована тим, що згідно Державного земельного кадастру на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 видано державний акт про право приватної власності серії ЯД № 470880 від 26 березня 2008 року. Враховуючи те, що ОСОБА_2 отримав державний акт, процедура приватизації земельної ділянки була завершена при житті спадкодавця.

З архівної копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 470880, виданого 26 березня 2008 року Солонківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_2 на підставі рішення Х сесії V скликання № 249 Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08 вересня 2007 року є власником земельної ділянки площею 0,1058 га, кадастровий номер :01:003:0392, яка розташована на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Вказане підтверджується долученими до матеріалів позовної заяви рішенням Х сесії V скликання № 249 Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08 вересня 2007 року та додатком № 1 до нього.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що процедура приватизації земельної ділянки площею 0,1058 га, кадастровий номер :01:003:0392, яка розташована на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, є незавершеною, а також те, що він є єдиним спадкоємцем майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 .

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Предметом спору у цій справі є визнання права на завершення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця.

У статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

У частині першій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України).

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно з частинами восьмою-одинадцятою статті 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).

ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19, від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, спадковим майном після смерті спадкодавця ОСОБА_2 є земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд, передана безоплатно у власність спадкодавця рішенням № 249 Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 8 вересня 2007 року згідно додатку №1, в кварталі житлової забудови №1 села Солонка під № 18 площею 0,1058 Га. Даній земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :01:003:0392. Вартість земельної ділянки, згідно із «Висновком про вартість об?єкта оцінки» від 02 травня 2024 року, становить 230017 (двісті тридцять тисяч сімнадцять) грн. 00 коп.

З метою завершення приватизації і проведення державної реєстрації права власності на спадкову земельну ділянку, ОСОБА_1 11 березня 2024 року звернувся до Солонківської ТГ Львівського району Львівської області із заявою про надання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки, оскільки в нього були відсутні будь-які документи, що б підтверджували оформлення права власності спадкодавцем, однак 20 березня 2024 року отримав відмову за № 02-14-524 з Солонківської сільради (ТГ), оскільки приватизація земельної ділянки була завершена спадкодавцем ОСОБА_2 і йому був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 470880 від 26.03.2008 року, тобто спадкодавець отримав правовстановлюючий документ, однак не провів державної реєстрації права власності на земельну ділянку згідно вимог чинного законодавства України станом на березень 2008 року, тобто фактично права власності на неї за життя набути не встиг, внаслідок чого відомості про право власності на дану земельну ділянку відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації, тобто у даному випадку спадкодавець за життя не встиг провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 зазначила, що саме рішення органу виконавчої влади є підставою для набуття права власності на земельну ділянку, а державна реєстрація чи видача акту лише процедурне оформлення.

Отже, право на приватизацію земельних ділянок ОСОБА_2 розпочав у встановленому законом порядку, проте не завершив процес приватизації.

Право на завершення приватизації відповідно до чинного законодавства та судової практики у таких правовідносинах переходить до спадкоємців ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , то вважається, що позивач набув право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю, на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України.

На підставі поданих сторонами доказів, апеляційний суд, дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права на завершення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 692/769/21 (провадження № 61-6245св22) та від 08 грудня 2022 року у справі № 692/768/21 (провадження № 61-5004св22).

Суд першої інстанції на зазначені обставини, вищенаведені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18 та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2025 року у справі №953/9152/20 зазначено, що «у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"). Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду , викладеними, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц та інших.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

У Х ВА Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гордон І.М. задовольнити..

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 травня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області, третьої особи Приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефір Романа Васильовича, про надання дозволу спадкоємцю на завершення державної реєстрації права власності на земельну ділянку в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на завершення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд в кварталі житлової забудови №1 села Солонка під № НОМЕР_2 площею 0,1058 Га, кадастровий номер :01:003:0392, державний акт серії ЯД №470880, вартістю 230017 (двісті тридцять тисяч сімнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з Солонківської територіальної громади Львівського району Львівської області в користь ОСОБА_1 2300 грн. 17 коп. сплаченого судового збору в суді першої інстанції та 1816 грн. судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.