Справа №760/1717/22 6/760/579/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.,

заінтересована особа - боржник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, посилаючись на те, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року задоволено її позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років. Рішення набрало законної сили 24 жовтня 2024 року. 15 липня 2025 року вона звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва із заявою про видачу копії рішення з відміткою про набрання рішенням законної сили та 2 оригіналів виконавчих листів про стягнення аліментів на дружину та про стягнення витрат на правничу допомогу. 17 липня 2025 року вищевказані документи вона отримала у канцелярії суду. Проте, постановою старшого державного виконавця від 23 липня 2025 року їй було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки пропущений встановлений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а саме, до досягнення дитиною трьох років.

Зазначає, що дійсно 21 травня 2022 року її дочці виповнилося три роки, однак строк пред`явлення виконавчого документа до виконання був пропущений не з її вини.

Так, вона звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з вищевказаним позовом 25 січня 2022 року, однак рішення було ухвалено судом 23 вересня 2024 року, тобто за два роки після досягнення дитиною трьох років.

Крім того, оскільки справа слухалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, про наявність рішення суду їй стало відомо лише 15 липня 2025 року після звернення із відповідною заявою до суду, оскільки жодних документів з суду вона не отримувала.

Враховуючи вищевикладене, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущений не з вини стягувача та через обставини, які не залежали від її волі, тому просила визначити причини пропуску такого строку поважними та поновити його.

Заявник (стягувач) у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. 31 жовтня 2025 року через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила заяву задовольнити.

Заінтересована особа (боржник) у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що стягувачем дійсно був пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Зазначив, що позивач була обізнана про наявність рішення суду, яке набрало законної сили, однак не вчинила будь-яких дій у період до 15 липня 2025 року для отримання виконавчого листа та його пред`явлення до виконання. Будь-яких об`єктивних обставин, що свідчили б про наявність поважних причин для пропуску строку позивачем не наведено. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні заяві.

Вислухавши заінтересовану особу, вивчивши доводи поданої заяви, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного.

Суд установив, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 25 січня 2022 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 880 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На виконання вищевказаного рішення позивачем 17 липня 2025 року було отримано два виконавчих листа.

23 липня 2025 року старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено та направлено ОСОБА_2 повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. У вказаному повідомлені зазначено, що стягувачем пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого листа № 760/1717/22 від 17 липня 2025 року, виданого Солом`янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 25 січня 2022 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, до виконання, а саме до досягнення дитиною трьох років. У матеріалах поданих на виконання до Відділу відсутня ухвала суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

Крім того, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система договірної держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Частиною першою статті 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 12 Закон України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною другою вказаної статті визначено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно з частиною третьою зазначеної статті виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

За частиною першою статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Отже, підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, з матеріалів заяви вбачається, що стягувач звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дружину до досягнення дитиною трьох років ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитині виповнилося три роки 21 травня 2022 року, а рішення про часткове задоволення позову судом було ухвалено 23 вересня 2024 року, яке набрало законної сили 24 жовтня 2024 року, на підставі якого позивачем 17 липня 2025 року було отримано виконавчий лист.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства та встановлених судом обставин, на момент видачі виконавчого листа строк для пред`явлення цього виконавчого документа до виконання вже був пропущений, оскільки 21 травня 2022 року малолітній ОСОБА_3 виповнилось три роки, що об`єктивно позбавило заявника як стягувача можливості пред`явити даний виконавчий документ до примусового виконання вчасно.

Відтак, заявником зазначено достатні підстави та надано належні докази на підтвердження причин, які заважали їй звернутися до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду у встановлений законом строк, а також наведено поважні обставини, що не залежали від її волевиявлення і внаслідок яких вона пропустила строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Натомість, заінтересованою особою (боржником) не було надано доказів, що свідчили б про те, що строк пред`явлення виконавчого документа був пропущений через умисні дії стягувача або внаслідок її недбалості.

У пунктах 44 - 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19) зроблено висновок про те, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII). У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України). Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Враховуючи вищенаведене та з огляду на принцип обов`язковості виконання судового рішення, надаючи оцінку обставинам, на які посилалася ОСОБА_2 як на причину пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, та встановивши, що такі причини є поважними, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 433 ЦПК України, статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 760/1717/22, виданого на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 25 січня 2022 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л. М. Ішуніна