Номер провадження: 22-ц/813/5329/25
Справа № 495/1427/24
Головуючий у першій інстанції Миргород В.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

позивач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

третя особа - Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Старокозацької сільської ради Білгоро-Дністровського району Одеської області та виконавчий комітет Арцизської міської ради Болградського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 19 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Миргород В.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Старокозацької сільської ради Білгоро-Дністровського району Одеської області, третя особа - виконавчий комітет Арцизської міської ради Болградського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

21 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала з 2012 року разом зі братом позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилося п`ятеро дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Дані про батька дітей записані зі слів матері відповідно до ст. 135 СК України, з метою отримання соціальних виплат.

Через систематичне невиконання відповідачем батьківських обов`язків, оскільки остання не працювала, не приділяла належної уваги дітям, постійно зловживала алкогольними напоями, у зв`язку з чим діти не були доглянуті та постійно хворіли, позивачем, як тіткою дітей, з початку 2024 року було вирішено з метою їх безпеки забрати до себе. З цього часу матір дітей фактично зникла з їх життя та самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, жодного разу не цікавилася життя дітей, не піклувалася про їх фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечувала необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, взагалі не спілкувалася з ними; не надавала дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяла засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляла інтересу до їх внутрішнього світу; не створювала умов для отримання ними освіти, оскільки усім цим займалася їх тітка та позивача у справі ОСОБА_1 .

За такого, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, її поведінка є винною по відношенню них.

Враховуючи викладене, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо її п`ятьох дітей та стягнути з неї аліменти на її користь на їх утримання у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) матері, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення повноліття дітьми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 19 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Орган опіки та піклування Арцизської міської ради Болградського району Одеської області., про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що ОСОБА_3 самоусунулася від виховання та утримання дітей, не піклувалася про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками. Відповідач визнала зазначені обставини, виконувати батьківські обов`язки у подальшому бажання немає. Така поведінка матері є винною по відношенню до дітей. В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей.

З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції визнав її поведінку ухиленням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд першої інстанції, також вказує, що враховуючи те, що угоди про сплату аліментів в добровільному порядку сторонами не досягнуто, вимоги позивача про стягнення аліментів у заявленому розмірі є обґрунтованими, підстави позову відповідач не заперечив, з метою захисту прав дітей на матеріальне забезпечення, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням 19 квітня 2025 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 19.03.2025 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з рішенням судом першої інстанції не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим, з порушенням норм процесуального права, та таким, що прийнято без урахування інтересів дітей.

Скаржник вказує, що в рішенні зазначено, що відповідачка надала заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без її участі, яка посвідчено в нотаріальному порядку 11.01.2024 (а.с.36), але позивачка звернулась до суду лише 24.02.2024. Тому цю заяву не можна брати до уваги, так як на момент її посвідчення справа в суді не перебувала.

Зазначення про те, що діти тимчасово влаштовані у родину позивачки не має. Згідно з акту обстеження житлово-побутових умов позивачки, вони задовільні, але вона проживає зі співмешканцем, характеристика якого судом також не досліджувалась. Тобто, по суті, до суду звернулась особа, яка юридично дітям є сторонньою.

Вказує, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджалась вона офіційно про необхідність зміни ставлення до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому важливе значення має висновок виконкому органу місцевого самоврядування про доцільність або передчасність застосування такого заходу.

Слід також звернути увагу на те, створюються чи перешкоди для спілкування матері з дітьми після січня 2024 року з боку особи, з якою діти проживають. Сам факт оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку свідчить про наявність бажання у матері приймати учать у вихованні дітей.

Щодо явки сторін.

Сторони з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Суд першої інстанції задовольняючи позов зазначив, що ОСОБА_3 самоусунулася від виховання та утримання дітей, не піклувалася про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками. Відповідач визнала зазначені обставини, виконувати батьківські обов`язки у подальшому бажання немає. Така поведінка матері є винною по відношенню до дітей. В матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей..

Проте з вказаними висновками апеляційний суд не погоджується зважаючи на наступне.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на підтвердження чого надано копії свідоцтв про народження дітей: НОМЕР_1 , виданого на підставі актового запису № 4 від 30 липня 2016 року Тарутинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області; серії НОМЕР_2 , виданого 04 жовтня 2016 року на підставі актового запису № 291 Тарутинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області; серії НОМЕР_3 , виданого 18 грудня 2018 року Тарутинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису № 211; серії НОМЕР_4 , виданого за актовим записом № 11 від 15 січня 2022 року Арцизьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); серії НОМЕР_5 , виданого Арцизьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 9 від 11 січня 2023 року, відповідно (а.с. 12-16).

Відомості про батька дітей вказано відповідно до ст. 135 СК України, зі слів матері, про що свідчать копії Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с. 17-21).

Позивач разом з дітьми проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка, видана Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 16 січня 2024 року вих. № 04.1-29/47; діти знаходяться на її утриманні (а.с. 24).

Згідно з актом обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , будинок чистий та теплий. Діти доглянуті та забезпечені продуктами харчування. Кожен має окреме спальне місце. Для виховання та розвитку дітей створено задовільні умови, які відповідають санітарним нормам. За вказаною адресою проживаю позивач разом із дітьми та співмешканцем ОСОБА_11 (а.с. 25).

Діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 навчаються у Старокозацькому ліцеї Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що надані довідки від 16 січня 2024 року № № 13, 14 (а.с. 26). З довідок директора навчального закладу О. Дениченко, вбачається, що матір дітей не відвідує школу та батьківські збори, не цікавиться життям дітей, не приймає участі у її вихованні (а.с. 32-33).

Відповідно до інформаційної довідки Виноградівського опорного закладу освіти-ліцею з дошкільним відділенням, початковою школою та гімназією Арцизької міської ради від 22 грудня 2023 року № 150 діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 систематично пропускали навчальні заняття без поважної причини (за 3 місяці на заняттях були лише 7 днів). Родину систематично відвідували представники органів місцевого самоврядування, соціальний педагог, Служба у справах дітей, класний керівник. На телефонні дзвінки батьки майже не відповідали, якщо й відповідали, то казали, що діти хворіють, але до місцевої амбулаторії не звертались, за словами матері лікувались вдома самостійно. Виглядали неохайно, не мали шкільного приладдя, домашні завдання не виконували. Мати не приділяла належної уваги вихованню дітей. Батьківські збори не відвідувала (а.с. 34).

Згідно відомостей наданих Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району, відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , натомість з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що відповідачка не має зареєстрованого місця проживання, тобто судом встановлено, що остання проживала окремо від сім`ї за адресою: АДРЕСА_3 , про вказане свідчить довідка-характеристика Виноградівського старостинського округу Арцизької міської ради Болградського району Одеської області. За даною адресою проживала разом із співмешканцем ОСОБА_5 , є матір`ю одиначкою щодо своїх п`ятьох дітей. За місцем проживання остання характеризується негативно як така, що систематично зловживає спиртними напоями, не працює, не доглядає за дітьми, які хворіють; остання не приділяє належної уваги вихованню дітей. В домі безлад. Сім`ю систематично відвідує соціальний педагог, Служба у справах дітей, представники Виноградівського старостинського округу, однак остання на зауваження не реагує (а.с. 31).

Згідно з актом обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , проведеного провідним спеціалістом Служби у справах дітей Арцизької міської ради Деордєвим М.С., старостою Виноградівського старостинського округу Арцизької міської ради Болградського району Одеської області Грозовим А.І. за дорученням Органу опіки та піклування, у присутності ОСОБА_3 та співмешканця ОСОБА_5 , умови проживання незадовільні; наявні електропостачання, водопостачання, побутова техніка, однак у будинку не прибрано, подекуди сміття, розкидані речі, на кухні безлад, продукти харчування наявні, є готова їжа, проте відсутнє дитяче харчування, необхідне дітям до трьох років, у будинку тепло, опалення пічне. У кімнаті дітей брудно, двоє з дітей не мають власних ліжок та лягають спати біля матері. Речі та постільна білизна дітей брудні; наявні канцтовари. Стосунки у сім`ї напружені, між матір`ю дітей та співмешканцем виник конфлікт щодо виховання дітей та визнання батьківства. З матір`ю дітей проведено бесіду, надано рекомендації щодо покращення житлово-побутових умов, приведення будинку до належного санітарного стану, попереджено про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків (а.с. 27-28, 29-30).

Як вбачається з листа заступника начальника ВП №2 Болградського РВП ГУНП в Одеській області М. Євтодія від 02 січня 2024 року № 64.1/41, ОСОБА_3 за обліками ІПНП «ЦУНАМІ» притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, розпивання спиртних напоїв у громадському місці, куріння тютюнових виробів у забороненому місці. За обліками ІПНП «ЦУНАМІ» до кримінальної відповідальності не притягувалась (а.с. 35).

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Вказані обставини судом першої інстанції взяті до уваги не були.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Матір проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказувала в апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з дітьми, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Посилання позивача на те, що діти з початку 2014 року проживають разом із ОСОБА_1 та не бачаться із відповідачкою не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).

Особистісні непорозуміння між родичами не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року (справа №459/3411/18).

В даному випадку судом апеляційної інстанції не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її дітей.

Щодо посилання суду першої інстанції про те, що відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав та визнає позов у повному обсязі колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22)).

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначив, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права не заперечення відповідача щодо позбавлення її батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що відмова відповідача від своїх обов`язків щодо виховання сина, про що зазначила на засіданні комісії з питань захисту прав дітей, не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не бере до уваги факт визнання позову відповідачем ОСОБА_3 ..

Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23

Також колегія суддів акцентує увагу, що в даному випадку не можна говорити про факт визнання позову відповідачем, адже дана заява була посвідчено в нотаріальному порядку 11.01.2024, тобто до моменту фактичного звернення позивача до суду.

Щодо посилання позивача на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, то колегія суддів зазначає, що хронічний алкоголізм за визначенням терміну відноситься до тяжких захворювань, пов`язаних з повним ураженням вольової сфери людини. Наявність у особи захворювання «хронічний алкоголізм» (як і будь-якого іншого захворювання) повинна підтверджуватись відповідним медичними висновком або довідкою.

Таких доказів матеріали справи не містять, і позивачем не надано суду.

Посилання позивача на відповідь начальника відділення поліції № 1 Болградського РВП ГУНП в Одеській області від 02.01.2024 № 64.1/41 з якої вбачається, що відповідачка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП (постанова Арцизького районного суду Одеської області від 21.12.2023 справа № 492/1408/23), не може бути належним обґрунтуванням, як підстава для позбавлення батьківських прав, оскільки до відповідальності відповідачка була притягнута лише один раз і таке порушення не містить ознак систематичності.

Також апеляційний суд бере до уваги про відсутність висновку органу опіки та піклування про можливість позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, що є обов`язковим у даній категорії справ.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України (заява № 63566/00, § 23).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Колегія суддів не встановила достатніх підстав для висновку, що позбавлення відповідачки батьківства відносно її дітей, тому відповідно до ст. 376 ЦПК постановляє своє рішення задля можливості збереження правового зв`язку між матір`ю та дітьми для забезпечення їх гармонійного розвитку та становлення особистості надати матері шанс виправити свою поведінку.

Колегія судів також попереджає відповідачку про необхідність зміни ставлення до виховання дитини (дітей) і покладає на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

З урахуванням вищевказаного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо її дітей, не відповідають обставинам справи, наданим доказам та інтересам дітей, судом неправильно оцінено наданні сторонами докази та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору тому рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав. Разом з тим, колегія суддів в інтересах дітей вважає за доцільне попередити відповідачку ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_7 , і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Реви Світлани Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 19 березня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Старокозацької сільської ради Білгоро-Дністровського району Одеської області, третя особа - виконавчий комітет Арцизської міської ради Болградського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання своїх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків стосовно своїх неповнолітнніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ) сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453 грн. 44 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко