ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1475/24 Номер провадження 22-ц/814/1900/25Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Подільська районна у місті Полтаві рада Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєвої Любові Миколаївни на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування заявлених вимог зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.08.2018 року, який був зареєстрований Шевченківським районним у місті Полтаві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 1319.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син, ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.03.2023 року, яке набрало законної сили 18 квітня 2023 року шлюб розірваний.

У грудні 2022 року відповідач пішла із сім`ї, залишивши проживати разом з позивачем малолітнього сина. Ще до припинення сімейних та подружніх стосунків, відповідач мало приділяла уваги вихованню та розвитку сина. Фактично у грудні 2022 року відповідач покинула сина, почала влаштовувати своє особисте життя, життям та розвитком сина не цікавилась, не провідувала його, матеріально не утримувала, і взагалі з грудня 2022 року жодного разу сина не бачила та не спілкувалась з сином, навіть по телефону.

Більше року, відповідач не бачила сина, не цікавиться його життям, розвитком, станом здоров`ям, не приймає участі у його вихованні та утриманні.

Вважає, що відповідач добровільно та свідомо усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка умисно не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 - адвокат Васильєва Любов Миколаївна, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що матеріали справи містять докази того, що відповідач покинула сина ще до розірвання шлюбу, про що свідчить її особиста заява, надання згоди на зняття сина з реєстраційного обліку за місцем проживання відповідача, а також підтверджено показаннями свідків.

Зазначено, що позивач один виховує сина, докладає усіх зусиль для забезпечення його лікування та розвитку.

Вказувала, що відповідач не надала жодних доказів на спростування викладених в позовній заяві обставин та підстав для позбавлення її батьківських прав, чи доказів, що надані до позовної заяви. Вона не повідомила суду адресу свого місця проживання, засобів зв`язку, адреси електронної пошти, а повідомила лише про те, що вона перебуває в Латвії, що не збирається повертатись в Україну, що свідчить про те, що вона немає наміру забрати сина та піклуватись про нього.

Також зазначала, що суд не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Подільської районної у місті Полтаві ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, однак не навів мотивів такої відмови.

Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідач свідомо, з власного волевиявлення відмовилась від виконання батьківських обов`язків щодо нашого сина, враховуючи що така поведінка відповідача має реальний негативний вплив на сина, бо він позбавлений можливості отримати усі необхідні засоби для лікування, що в подальшому може призвести до настання негативних наслідків для його здоров`я, розвитку і становлення його особистості наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.08.2019 року, матір`ю, якого є ОСОБА_2 .

У суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які зазначали, що мати не бере участі у вихованні та забезпеченні дитини.

Виконавчим комітетом Подільської районної у м. Полтаві ради як органом опіки і піклування був наданий письмовий висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Вказано, що відповідачка умисно не ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Також судом зазначено, що висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі№ 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Слід звернути увагу, що ознакою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не цікавиться життям сина, виїхала з країни, взагалі не спілкується з ним, самоусунулась від виховання. Такі доводи підтверджені матеріалами справи, відповідно до яких вбачається, що з червня 2023 року відповідачка виїхала з країни, залишивши малолітнього сина. З того часу до України не поверталась, життям сина не цікавилась матеріальної допомоги на його утримання не надавала.

Як вбачається з поданих до суду апеляційної інстанції позивачем відомостей, ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів за період з березня 2025 року по вересень 2025 року у розмірі 24 156,82 грн, що підтверджується довідкою Шевченківського ВДВС у м.Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №ВП77586517/36405 від 22.09.2025.

Матеріали справи містять посвідку на проживання у Латвії НОМЕР_2 видана на ім`я ОСОБА_2 14.06.2023 до 20.06.2025.

Також позивачем надано відомості про те, що ОСОБА_2 отримала нову посвідку на проживання у Латвії НОМЕР_3 від 22.05.2025 на строк до 03.06.2028.

У справі № 607/2631/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що обставина перебування відповідача за кордоном не звільняє його від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації.

Крім того, від відповідача надійшла заява, у якій остання зазначила, що не має змоги надати закордоном належних умов проживання та реабілітації дитині з особливостями психічного розвитку. Зазначила, що повертатися в Україну вона не буде.

Сам факт виїзду за кордон не є підставою для позбавлення батьківських прав. Однак, в даному випадку встановлено, що за власним розсудом, залишивши малолітню дитину на батька, мати, перебуваючи як на території України так і за кордоном, повністю припинила контакти з дитиною, не цікавиться її життям, не надає матеріальної підтримки, що свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків, та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Відповідач тривалий час не спілкується з дитиною, внаслідок чого, між ними втрачена комунікація, вона взагалі не цікавиться її життям, розвитком, навчанням та здоров`ям дитини, матеріально її не утримує. Крім цього, беззаперечно знаючи про війну в Україні, відповідач не намагалася створити сину безпечні умови проживання за кордоном, залишивши всю відповідальність на батька. При цьому вона зазначила, що ні повертатися в країну, ні забирати сина до себе, вона наміру не має, що свідчить про ї нехтування батьківськими обов`язками.

Зазначені обставини у їх сукупності колегія суддів оцінює як умисне ухилення матері від виконання обов`язків щодо виховання малолітнього сина.

У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Таким чином встановлено, що контакту із матір`ю у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її розвитком та станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину навіть у військовий стан, не надає матеріальної підтримки, а отже свідомо нехтує обов`язками матері щодо сина.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що сам факт позбавлення батьківських прав у судовому порядку, з огляду на обставини справи, скасує лише правовий зв`язок між дитиною та матір`ю, оскільки духовний та емоційний зв`язок між ними розірваний вже давно та відповідачка не намагається його відновити.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про недоведеність свідомого ухиляння матері від виховання дитини і як наслідок відсутності підстав для позбавлення її батьківських прав.

Крім того, відповідно до висновку Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, як органу опіки і піклування від 30.07.2019, рекомендовано позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , що також у своїй сукупності як доказ, свідчить про обгрунтованість заявлених позовних вимог.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Васильєвої Любові Миколаївни задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2025 року скасувати. Ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Подільська районна у місті Полтаві рада Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у місті Полтаві ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді В.П. Пікуль

О.О. Панченко