Справа № 177/1889/24
Провадження №2/173/730/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 листопада 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кожевник О.А.,

за участю секретаря судового засідання Голованьової К.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

26.03.2025 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю з Криворізького районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.10.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Процент» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 1570-1177-1, на підставі якого відповідачу видано кредит у сумі 4550 грн., строком 365 днів (до 28.10.2024), шляхом переказу на платіжну картку № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,50% від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, в зв`язку з чим, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 25.07.2024 становить 42997 грн. 50 коп. за період з 28.11.2023 по 25.07.2024.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 31.03.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання.

Учасникам справи надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, та позивачем відповідачу надіслано копію позовної заяви та доданих до неї документів.

Судова поштова кореспонденція повернулась до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 910/1730/22 вказано, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ЦПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 910/8197/19, від 09 грудня 2021 року у справі № 911/3113/20).

Відповідно до вимог ст. 190, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки.

18.04.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній вказує на ту обставину, що документ № 675236958 від 29.10.2023, в якому міститься інформація на іноземній мові та інформація про перерахування коштів за договором № 1570-1177-1 від 29.10.2023, з якого не можна встановити кому саме переведені кошти в розмірі 4550 грн., а тому саме посилання на договір № 1570-1177-1 від 29.10.2023 не може бути безумовним доказом того, що кошти в розмірі 4550 грн. перераховані саме ОСОБА_1 та використані нею у власних цілях. Представник відповідача зазначає, що пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %, вказує, що відповідно до статі 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %, надає розрахунок, відповідно до якого з 29.10.2023 по 24.12.2023 позивач мав право нараховувати проценти на кредитні кошти в розмірі 3,5 процентів на день ( 159,25 грн.), з 24.12.2023 по 21.04.2024 в розмірі 2,5 % на день (113,75 грн.), та з 22.04.2024 по 19.08.2024 в розмірі 1,5 % на день (68,25 грн.), та починаючи з 20.08.2024 року проценти за користування кредитом на день мали складати 1 % на день (45,50 грн.).

У своїй відповіді на відзив представник позивача вказує на те, що кредитний договір укладено в електронній формі, відповідно до умов якого відповідач має обов`язок повернути всю заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, однак в порушення зобов`язань не сплачує її, та зазначає, про незмінність денної процентної ставки протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки. Представник позивача у відповідь на доводи представника відповідача зазначає, що за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-IX, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату такого договору.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав

Судом встановлено, що 29.10.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Процент» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 1570-1177-1, за умовами п. 1.1 якого Товариство зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти в розмірі 4550 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом в строки, визначені цим Договором. Процентна ставка за користування Кредитом становить - 3.5% від суми Кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 1277.50%). Строк кредитування 365 днів.

Товариство здійснює переказ суми Кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_2 , який здійснюється Товариством через платіжний сервіс FONDY (ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», здійснює діяльність переказу коштів без відкриття рахунків, веб-сайт https://fondy.ua) або іншим способом (п. 1.7 Договору).

Відповідно до п. 1.9 Договору продовження строку надання кредиту не передбачено.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п.7.1 цей Договір складено в електронному вигляді українською мовою, підписано Позичальником з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором та кваліфікованого електронного підпису із кваліфікованою електронною позначкою часу та/або кваліфікованої електронної печатки з кваліфікованою електронною позначкою часу уповноваженою особою Товариства. Договір створений та збережений в ІТС Товариства, перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Відповідно частини 1-4 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено,що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частини 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Факт укладення кредитного договору сторонами не оспорюється, відповідно встановлено, що сторони уклали Кредитний договір № 1570-1177-1 в електронній формі, що за правовою природою у порядку ст. 207 ЦК України вважається таким, що вчинений у письмовій формі.

Суд враховує, що ТОВ «Процент» не банк, та не банківська (фінансова) установа, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» в т. ч. Інструкції затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за № 481.

Однак, суд не приймає до уваги детальний розрахунок заборгованості за Договором № 1570-1177-1 від 29.10.2023, оскільки останній не містить ані підпису посадової особи, ані печатки установи.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2024 року у справі 381/1647/21 (провадження № 61-4504св23).

Крім іншого, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо того, що документ № 675236958 від 29.10.2023 про перерахування коштів за договором № 1570-1177-1 від 29.10.2023, з якого не можна встановити кому саме переведені кошти в розмірі 4550 грн., не містить ані посиланні на за стосунок, ані QR - коду, номер служби підтримки компанії, яка видала квитанцію, через що можна було б встановити реальність такої квитанції. Однак, відповідно до виписки по рахунку (банк має надати виписку по рахунку).

Із листа АБАНКУ від 25.06.2025 вбачається, що карта НОМЕР_3 емітована на ім`я ОСОБА_1 . Таким чином, судом встановлено, що платіжна картка, вказана в п. 1.7 Договору належить відповідачу. Крім того представником позивача 05.09.2025 долучено до матеріалів справи Кредитний договір № 1570-1177-1 та фото відповідача з паспортом та надписом про те, що вона підтверджує кредит в ТОВ «ФК «Процент».

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, суд погоджується із доводами представника відповідача щодо розміру нарахованих відсотків за користування кредитом, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України визначено, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

До того ж, як зауважував Конституційний Суд України у справі про захист прав споживачів кредитних послуг (Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011), межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-ІХ внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою, за якою максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому згідно п. 17 Розділ IV «Прикінцевих та перехідних положень», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Так, із матеріалів справи вбачається, що кредит у розмірі 4550 грн. надавався відповідачу у строк на 365 днів, починаючи з 29.10.2023, з процентною ставкою за весь строк кредитування 3,50% від суми кредиту (159,25 день * 365 днів = 58126 грн. 25 коп.).

Проте, із врахуванням вищезазначених змін з 24.12.2023до 21.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки не може становити більше 2,5 %, з 22.04.2024 по 19.08.2024 не більше 1,5% в день, а з 20.08.2024 не більше 1%.

Таким чином з 29.10.2023 по 23.12.2023 сума за відсотковою ставкою 3,5% має становити 8918 грн. (159,25 грн. день * 56 днів), з 24.12.2023до 21.04.2024 сума за відсотковою ставкою 2,5% має становити 13650 (113,75 грн. день * 120 днів), з 22.04.2024 по 25.07.2024 за відсотковою ставкою 1,5% має становити 6483 грн. 75 коп. (68,25 грн. день * 95 днів). Таким чином розмір суми заборгованості за відсотками має становити 29051 грн. 75 коп.

При цьому представник позивача зазначає, що розмір відсоткової ставки не має перераховуватися, оскільки договором встановлено саме такий розмір відсотків в розумінні п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

Таким чином, правова природа вказаної статті встановлює імперативний обов`язок щодо змісту кредитного договору, а не розміру відсоткової ставки.

Відповідно до роз`яснень Національного банку України у листі від 19.02.2024 вих. №. 14-0004/12907 денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту)

При цьому, відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», дія пункту 5 розділу 1 цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

У рішенні Конституційного суду України у справі № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року роз`яснено, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп).

З урахуванням наведеного, суд враховує, що за однопредметністю правового регулювання питання щодо нарахування денної відсоткової ставки варто звертатися саме до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким урегульовано питання щодо нарахування відсоткової ставки в договорах строк дії яких продовжено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, які складають 10000 грн., які підтверджуються наданими доказами: Договором про надання правової допомоги № 03/06/2024 від 03 червня 2024 року, Витягом з реєстру № 1 до Акту приймання-передачі наданих послуг № 2 до Договору № 03/06/2024 від 03 червня 2024 року, Актом приймання-передачі наданих послуг № 2 до Договору про надання правової допомоги № 03/06/2024 від 03 червня 2024 року.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22 вказав, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22.

За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, що розмір правової допомоги, заявлений позивачем до стягнення є завищеним, та враховуючи те, що справа не становить суспільного інтересу, відноситься до категорії справ малозначних, а написання такої позовної заяви не складає значних зусиль та часу для адвоката, суд вважає, що розділ Витягу з реєстру № 1 до Акту приймання-передачі наданих послуг № 2 до Договору № 03/06/2024, про підготовку позовної заяви про стягнення заборгованості та клопотання про витребування доказів, розмір за яку у сумі 10000 грн. є завищеним та таким, що не є співмірним у розумінні положень ст. 137 ЦПК України, та не може становити більше 5000 грн.

У постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19 та від 28.04.2021 у справі № 910/12591/18 вказано, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1893 грн. 06 коп. (33601 грн. 75 коп. * 100% : 42997 грн. 50 коп. * 2422 грн. 40 коп.) та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3907 грн. 41 коп. (33601 грн. 75коп. * 100% : 42997 грн. 50 коп. * 5000 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» (, адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 48) заборгованість за Кредитним договором № 1570-1177-1 від 29.10.2023 за період з 28.11.2023 по 25.07.2024 у розмірі 33601 (тридцять три тисячі шістсот одна) грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Процент» (, адреса місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 48) понесені судові витрати в частині судового збору в сумі 1893 (одна тисяча вісімсот дев`яносто три) грн. 06 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3907 (три тисячі дев`ятсот сім) грн. 41 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Суддя О.А. Кожевник