Номер провадження: 22-ц/813/3553/25
Справа № 522/7936/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «АМПУ») про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що у квітні 2017 року позивач був прийнятий на роботу до ДП «АМПУ» на посаду провідного інженера відділу економічної безпеки апарату управління. У березні 2019 року його було призначено на посаду заступника начальника управління економічної безпеки з посадовим окладом 34 600,00 грн.

Наказом виконуючого обов`язки Голови ДП «АМПУ» Кошина О.С. від 08 вересня 2020 року № 248/10 «Про введення в дію організаційної структури апарату управління ДП «АМПУ», окрім іншого, визначено ввести в дію з 08 вересня 2020 року нову організаційну структуру апарату управління ДП «АМПУ».

В подальшому, наказом виконуючого обов`язки Голови ДП «АМПУ» Кошина О. С. від 08 вересня 2020 року № 249/10, запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апараті управління ДП «АМПУ», шляхом скорочення штату і чисельності працівників.

Пунктом 3 вказаного наказу зобов`язано керівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ» забезпечити ознайомлення підлеглих працівників з вказаним наказом та надати оригінали листів ознайомлення у термін до 11 вересня 2020 року.

Позивач зазначав, що він не погодився з наказом, про що ним 09 вересня 2020 року на листі ознайомлення було проставлено особистий підпис із заявою «із наказом незгідний».

У зв`язку із затвердженням нової редакції організаційної структури апарату управління ДП « АМПУ», прийнято наказ ДП «АМПУ» від 09 вересня 2020 року № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ», відповідно до якого вирішено з 10 грудня 2020 року скороти наступні посади та ліквідувати структурні підрозділи апарату управління зі всіма структурним одиницями та посадами, зокрема і структурний підрозділ в якому працював позивач управління економічної безпеки.

З 01 жовтня 2020 року по 31 грудня 2020 року ОСОБА_2 перебував у додатковій оплачуваній відпустці у зв`язку із підготовкою та захистом дипломного проекту на підставі наказу ДП «АМПУ» від 28 вересня 2020 року №777. До виконання своїх обов`язків позивач приступив з 11 січня 2021 року.

25 січня 2021 року позивача було ознайомлено з попередженням від 22 січня 2021 року про наступне вивільнення, згідно із яким ОСОБА_2 повідомлено про скорочення його посади та про те, що у разі відсутності посади за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови/незгоди на переведення на одну із запропонованих вакантних посад в ДП «АМПУ», трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КзпП України 26.03.2021 року, але не раніше ніж за два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням.

Одночасно, із зазначеним попередженням, позивачу були запропоновані вакантні посади у ДП «АМПУ» станом на 22 січня 2021 року, з якими він ознайомився 25 січня 2021 року, що зафіксоване шляхом проставлення його власного підпису, та зазначенням про незгоду на переведення на запропоновані посади.

Починаючи з 25 січня 2021 року по 10 березня 2021 року відповідачем було запропоновано позивачу ряд професій, у тому числі, і які не належали до специфіки роботи, освіти та його спеціалізації. Від запропонованих посад позивач відмовився, що підтверджується його власним підписом на листах із запропонованими відповідачем йому посадами та письмовою заявою про незгоду.

09 березня 2021 року позивачем на адресу відповідача було скеровано заяву про надання частини невикористаної основної та додаткової відпустки тривалістю 9 календарних днів із 26 березня 2021 року, та у разі прийняття відповідачем рішення про припинення з позивачем трудового договору на пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, просив звільнити його із займаної посади в останній день відпустки.

У відповідь на вказану заяву ДП «АПМУ» своїм листом від 19 березня 2021 року №1034/10-01-12 повідомило позивача про часткове задоволення заяви, а саме про надання частини невикористаної відпустки з 26 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року, у частині звільнення позивача в останній день відпустки відмовлено та повідомлено, що у відповідності до вимог частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності, у тому числі і у період перебування працівника у відпустці. Також у листі зазначено, що в перший день виходу позивача на роботу після відпустки йому буде запропоновані інші вакантні посади за відповідною професією чи спеціалізацією, чи іншу вакантну роботу, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду.

З 12 березня 2021 року по 21 березня 2021 року, з 22 березня 2021 року по 25 березня 2021 року, позивач перебував у щорічній основній відпустці, а починаючи з 26 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року у додатковій відпустці за його заявою від 09 березня 2021 року.

Позивач зазначав, що йому згодом стало відомо, що у період його перебування у відпустці, а саме з 29 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року відповідач надсилав на його адресу поштові повідомлення про наявність на підприємстві вільних вакансій. Проте вказані листи були повернуті до відповідача з відміткою за закінченням терміну зберігання/ або адресат відсутній, у зв`язку із тим, що позивач за вказаною адресою не проживав, про що відповідачу було відомо.

Разом із цим позивач посилався на те, що у період відпустки, він з 29 березня 2021 року по 03 квітня 2021 року перебував за кордоном, що підтверджується листом прикордонної служби України від 29 жовтня 2021 року № 91-42249/0/15-21.

Наказом відповідача від 05 квітня 2021 року № 145-к «Про звільнення» ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», проте 05 квітня 2021 року він знаходився на лікарняному. Підставою звільнення у вказаному наказі зазначено пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

На думку позивача, відповідачем при звільненні його із займаної посади було допущено ряд порушень, а саме: не дотримано порядок звільнення, визначений трудовим законодавством не запропоновано позивачу іншу роботу, яка відповідала б його кваліфікації та освіті, що у свою чергу порушило та звузило трудові права останнього.

Також ОСОБА_2 , посилався на те, що незаконне звільнення з роботи та порушення його трудових прав спричинило йому моральну шкоду, розмір відшкодування якої він оцінив у 100 000,00 грн.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд:

1) поновити його на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ»;

2) стягнути з ДП «АМПУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на момент ухвалення рішення суду;

3) стягнути з ДП «АМПУ» на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760,00 грн. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі та вважає, що її права порушені, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що в період з 31.01.2020 по 30.06.2022 ОСОБА_1 виконував обов`язки Голови ДП «АМПУ», що підтверджується витягом з протоколу засідання наглядової ради ДП «АМПУ» від 30.01.2020 № 10, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.01.2020, наказом ДП «АМПУ» від 31.01.2020 № 179-к та наказом Міністерства інфраструктури України від 30.06.2022 № 35-ОС.

У цей період згідно із наказом ДП «АМПУ» від 05.04.2021 за підписом ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади ОСОБА_2 .

У свою чергу, саме з огляду на зазначені обставини ОСОБА_2 в межах цієї справи №522/7936/21 звернувся до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, що мало місце на підстав зазначеного вище наказу, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У той ;е час, задоволення відповідного позову та набрання рішенням у справі чинності визначає, що на ДП «АМПУ» покладено обов`язок по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 .

Після виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 яка здійснена на виконання судового рішення, ДП «АМПУ» в порядку приписів ст. ст. 134, 237 КЗпП України, отримало та реалізує своє право на стягнення з ОСОБА_1 , як особи, що підписала наказ про звільнення поновленого працівника, матеріальної шкоди, що заподіяна ДП «АМПУ» у зв`язку з оплатою такому поновленому працівникові часу вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 у цивільній справі № 522/7936/21 на пряму стосується прав, свобод, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 адже вступ наведеного рішення в силу та його фактичне виконання:

- визначають незаконність дій ОСОБА_1 при звільненні ОСОБА_2 із займаної посади;

- передбачають виникнення у ДП «АМПУ» підстав передбачених ст. ст. 134, 237 КЗпП України для пред`явлення до ОСОБА_1 грошових вимог про відшкодування на користь ДП «АМПУ» сум виплачених на користь позивача у зв`язку із його незаконним звільненням.

Наведені обставини також підтверджуються, зокрема, тим, що в межах справи №755/15013/23, що перебуває в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва розглядається позов ДП «АМПУ» до ОСОБА_1 , про відшкодування матеріальної шкоди.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 05 листопада 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання з`явились.

04 листопада 2025 року від ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що станом на теперішній час, з метою вирішення спору між сторонами справи №522/7936/21 проводяться перемовини з приводу укладення та подання на затвердження суду мирової угоди в порядку ст. ст. 207, 373 Цивільного процесуального кодексу України, або вирішення спору на взаємовигідних умовах у будь-який інший позасудовий спосіб.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав подану заяву, представник позивача і представник відповідача заперечували проти відкладення розгляду справи, наголошуючи на тому, що у них відсутні звернення ОСОБА_1 або його представника щодо укладення мирової угоди.

Розглянувши вказану заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд зауважує, що належних і допустимих доказів щодо укладення мирової угоди між сторонами заявником не надано, а сторонами у справі заперечується даний факт.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Отже, сама по собі наявність у особи вірогідності правового інтересу у справі не обов`язково свідчить, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки. Це питання підлягає вирішенню, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

До подібних висновків щодо права оскарження судових рішень особою, що не брала участі у справі, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, посилалася на те, що оскаржуване судове рішення впливає на її права та обов`язки, оскільки у ДП «Адміністрація морських портів України» виникло право регресу до ОСОБА_1 щодо стягнення шкоди, яка компенсована ОСОБА_2 як середній середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що його не залучено як третю особу під час розгляду даної цивільної справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 661/2744/19 (провадження № 61-77св21) вказано, що «позивач заявила позовні вимоги про визнання дій директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6 та в. о. директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_5 у ненаданні ґрунтовної відповіді на запити профспілки, непогодження з профспілкою умов праці: графіка відпусток, тарифікації, розподілу обов`язків, такими, що перешкоджають законній діяльності ПО ВПП ЗОШ № 10 Новокаховської МР та МО ВППОН м. Нова Каховка, передбаченої Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Аналіз змісту указаних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до директора ОСОБА_6 та в.о. директора ОСОБА_5 , як до посадових осіб ЗОШ № 10 Новокаховської МР, та стосуються їхньої професійної діяльності. Жодних позовних вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , як фізичних осіб, позовна заява МО ВППОН м. Нова Каховка не містить. Таким чином, оскільки ЗОШ № 10 Новокаховської МР є юридичною особою - самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, позовні вимоги у цій справі пред`явлені до її посадових осіб, то саме вона має відповідати за цим позовом. Директор ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6 і виконуюча обов`язки директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР- заступник директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 не можуть бути відповідачами у цій справі, як фізичні особи, наділені процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовими особами ЗОШ № 10 Новокаховської МР, тобто юридичної особи, від імені якої вони діяли у відносинах з позивачем. Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу, на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про можливість розгляду позовних вимог МО ВППОН м. Нова Каховка в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР ОСОБА_6, виконуючої обов`язки директора ЗОШ № 10 Новокаховської МР - заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 про перешкоджання законній діяльності профспілки».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №592/6904/21.

Таким чином, у трудових спорах належним відповідачем виступає саме роботодавець (юридична особа або фізична особа-підприємець), а не його посадова особа, яка виконує обов`язки керівника та підписує відповідні накази.

У справі, яка переглядається, відповідачем залучений роботодавець (юридична особа) ДП «Адміністрація морських портів України», що відповідає вимогам законодавства України.

Колегія суддів наголошує, що залучення ОСОБА_1 як директора ДП «Адміністрація морських портів України» у якості відповідача не вбачалось необхідним.

Також неспроможними є посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не було залучено у справі як третю особу і цим порушено його права у зв`язку із поданням позову ДП «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Наслідки незалучення третьої сторони, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, врегульовані статтею 54 ЦПК України.

Так, згідно із ст. 54 ЦПК України якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Таким чином, наслідком незалучення третьої особи не є відмова у позові, а такі наслідки вбачається для вчинення подальших дій сторони, яка може набути право вимоги в майбутньому щодо такої третьої особи.

Згідно із частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення із окремою позовною заявою, оскільки спосіб гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року вирішувались права та обов`язки ОСОБА_1 .

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева