Справа № 465/373/19 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2795/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Тарасенко Л.Л. на рішення Франківського районного суду м.Львова від 30.06.2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка Михайла Романовича про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

В січні 2019р. ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту ОСОБА_5 від 20 квітня 2018р., який посвідчений приватним нотаріусом Сиротяком М.Р. за №253, недійсним

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 квітня 2018 р. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка США склала заповіт на користь відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М. Р., за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіт зареєстрований за № 253.

Відповідно до цього заповіту спадкодавець ОСОБА_5 на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11.07.2018.

Позивачка є донькою померлої ОСОБА_5 , та раніше мала ім`я ОСОБА_6 . 31.05.2006 ОСОБА_6 змінила ім`я на ОСОБА_7 .

Спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 є далекою родичкою спадкодавця.

Відповідач ОСОБА_3 часто перебувала в квартирі ОСОБА_5 та бачила, що ОСОБА_8 зловживає алкоголем та щодня перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Звертає увагу, що саме відповідач скористалась безпорадним станом ОСОБА_8 , яка в цей час(середина квітня 2018р.) постійно перебувала в стані алкогольного сп`яніння та алкогольної залежності. Власне відповідач привела приватного нотаріуса Сиротяка М. додому до НОМЕР_2 . І спонукала заповідача ОСОБА_8 , яка не усвідомлювала значення своїх дій, скласти заповіт на її ім`я, що і було зроблено.

Позивач вважає, що даний заповіт не відповідає чинному законодавству та має бути визнаний недійсним, оскільки спадкодавець у момент складання заповіту перебувала у стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій, так як зловживала алкоголем.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка Михайла Романовича про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, таке оскаржила позивач ОСОБА_9 , в особі свого представника ОСОБА_10 , подавши апеляційну скаргу.

Покликається на те, що суд першої інстанції невірно встановив, що заповіт було складено ОСОБА_11 у стані, в якому вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Зазначає, що оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог закону, оскількиє підстави для його недійсності на підставі ст. 225 ЦК України.

Також при прийнятті рішення не було враховано зловживання алкогольними напоями ОСОБА_11 (заповідачкою), зокрема, і в день складання заповіту.

Окрім того, Позивач вказує, що експерти під час надання висновку судово-психіатричної експертизи прийшли до неправильних висновків та суд першої інстанції не мав права використати цей висновок експертизи як доказ, а також, вказує на відсутність другого примірника заповіту, як на можливість його непідписання заповідачкою.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30.06.2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Представником відповідача 01.09.2025р. було подано відзив на апеляційну скаргу.(т.3 а.с.93-100)

У відзиві представник ОСОБА_3 адвокат Петречків Н.-Д.Я. вказує на те, що жодних доказів про психічні розлади або залежності ОСОБА_12 суду не були надані.

Також вказує на те, що нотаріус перед підписанням заповідачем заповіту, встановив її дієздатність, обсяг її прав та обов`язків відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

При винесені оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував письмові докази, пояснення та висновки судово-почеркознавчої та судово-психіатричної експертизи.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

10 листопада 2025 року від представник ОСОБА_2 - адвокат Тарасенко Л.Л. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні достатні, достовірні та допустимі докази, які б у своїй сукупності свідчили, що в момент вчинення правочину ОСОБА_5 не могла розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними через стан здоров`я. Встановивши, що обставини щодо психічного, фізичного та емоційного стану Заповідачки на які посилається Позивач не знайшли свого підтвердження, форма і зміст заповіту ОСОБА_5 відповідає вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними і в їх задоволеннінеобхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 20 квітня 2018 р. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка США склала заповіт на користь відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М. Р., за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіт зареєстрований за № 253. (т.1 а.с.24)

Відповідно до цього заповіту спадкодавець ОСОБА_5 на випадок її смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11.07.2018. (т.1 а.с.9)

Позивачка є донькою померлої ОСОБА_5 , та раніше мала ім`я ОСОБА_6 . (т.1 а.с. 11)

31.05.2006 ОСОБА_6 змінила ім`я на ОСОБА_7 (т.1 а.с. 12-22)

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251,1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Вказаний заповіт 20.04.2018 року було посвідчено Сиротяком М.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 , громадянки Сполучених Штатів Америки. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 , громадянкою Сполучених Штатів Америки і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 15 годині 45 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою (травмою) заповідача заповіт складено та посвідчено за місцем її проживання за адресою АДРЕСА_1 . та зареєстрованов реєстрі за №253.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту:

1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю;

3) заповіт складається особисто заповідачем;

4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК.

Відповідно до 230 ЦК України правочин вважається недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №1390 від 27.12.2023, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час укладання заповіту від 20.04.2018 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в тому числі могла усвідомлено приймати рішення про складання заповіту та реалізовувати його.

Висновком експерта №СЕ-19/114-21/7416-ПЧ від 06.07.2021 встановлено, що рукописний текст, а саме: «заповіт прочитано мною ОСОБА_5 вголос та власноручно підписано» у заповіті №253 від 20.04.2018 виконаний ОСОБА_5 під впливом певних збиваючих факторів природного характеру. Встановити конкретну збиваючи причину, не виявляється можливим, з причин зазначених в дослідницькій частині висновку. Підпис та рукописний текст « ОСОБА_8 » у заповіті №253 від 20.04.2018 р. виконаний ОСОБА_5 під впливом певних збиваючих факторів природного характеру. Встановити конкретну збиваючу причину, не виявляється можливим, з причин зазначених в дослідницькій частині висновку.

Крім того у вищевказаному висновку експертом зазначено, зокрема, що сукупність вищевказаних співпадаючих ознак є стійкою, характерною, суттєвою та достатньою для категоричного позитивного висновку про те, що рукописний текст, а саме: «Заповіт прочитано мною ОСОБА_5 вголос та власноручно підписано», підпис та рукописний текст « ОСОБА_8 » в графі «Підпис:» у оригіналі заповіту від імені ОСОБА_5 , складеному 20.04.2018 на ім?я ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. та зареєстрованого в реєстрі за N?253 - виконані ОСОБА_5 . Рівномірний середній темп, відсутність невмотивованих зупинок пишучого приладу в поєднанні з іншими ознаками порушення координації свідчать про те, що рукописні записи та підпис виконані під впливом «збиваючих» факторів природного характеру. Встановити конкретну збиваючу причину не виявляється можливим у зв?язку з відсутністю в розпорядженні експерта відповідних, процесуально оформлених, (експериментальних) зразків почерку (підпису) ОСОБА_8 , виконаних нею в стані алкогольного або іншого сп?яніння; відсутністю у експерта достовірної, визнаної судом, інформації щодо стану ОСОБА_8 в момент складання нею заповіту (якими можуть бути: її можливий незвичний фізичний чи психо-емоційний стан, незручна поза при складанні заповіту, перебування в стані алкогольного, чи іншого сп?яніння, можливості приймання знеболювальних засобів у зв?язку з хворобою, чи сукупності вказаних факторів, або інше); а також у зв?язку з відсутністю у експерта достовірної, визнаної судом, інформації щодо стану ОСОБА_8 під час виконання нею, наданих для порівняльного дослідження вільних зразків почерку.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц сумнів щодо збереження спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними сам собою не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України; для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначено, що: "підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Як вбачається із матеріалів справи, твердження позивача щодо неможливості усвідомлення значення своїх дій та керування ними зводиться лише до показань свідків та двох аналізів крові (зроблених за два місяця до та десять днів після складення заповіту).

Суд першої інстанції вірно вказав на те, що рішення суду не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків. Аналогічну позицію висловлював Верховний Суд у Постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 522/10356/16-ц.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12.01.2021 року по цивільній справі №397/1396/19 вказано, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що положення Порядку та відповідні норми ЦК України, зокрема, статті 1247 ЦК України, при посвідченні заповіту були дотримані.

При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

Принцип свободи заповіту є основною, фундаментальною засадою спадкового права, що проявляється в усіх його інститутах. Свобода посмертних розпоряджень разом зі свободою власності та свободою договорів є одним із наріжних каменів сучасного цивільного права.

Доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Тарасенко Л.Л. залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.