Номер провадження: 22-ц/813/3161/25
Справа № 510/289/24
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Паніогло Анастасія Євгенівна

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140»

представник відповідача - Бориченко Катерина Валеріївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бориченко Катерини Валеріївна, яка діє в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Дудник В.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариство з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

В лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» на його користь: - заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2016 по 09.12.2016 в розмірі - 5146,91 гривень; компенсацію за невикористану відпустку - 3730,08 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.12.2016 по 31.01.2024 - 127966,02 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.06.2012 відповідно до розпорядження № 16к від 31.05.2012 ОСОБА_1 , було прийнято на роботу до Товариства з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» (далі- «АТП 15140») на посаду водія згідно запису в його трудовій книжці № 14 від 01.06.2012.

01.08.2015 відповідно до розпорядження «АТП 15140» № 12к від 31.07.2015 позивача було переведено на посаду механіка з випуску автотранспорту (запис в трудовій книжці № 15 від 01.08.2015).

09.12.2016 згідно розпорядження № 21к від 09.12.2016 позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штату, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (запис у трудовій книжці № 16 від 09.12.2016 року).

Вважає, що звільнення 09.12.2016 року є незаконним. «АТП 15140», повідомивши про скорочення штату на підприємстві, фактично змін не провели, на той час лише змінили назву посади, яку займав позивач на момент скорочення штату з «механік з випуску автотранспорту» на «оглядач автотранспорту», навіть не змінивши посадові обов`язки. В посадових обов`язках залишилось перевірка пасажирського транспорту на справність перед виїздом з автопарку та після повернення транспорту з маршруту.

Тобто, звільнення позивача з посади «механік з випуску автотранспорту» «АТП 15140» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників вважаю незаконним, про що повідомив листом від 12.04.2017 начальника Головного управління Державної служби України з питань праці в Одеській області.

При звільненні з посади за підставами передбаченими п. 1 ст.40 КЗпП України не були враховані правила передбачені ст. 492 КЗпП України.

Вказує, що неодноразово звертався до керівництва відповідача, а також і до різних правозахисних державних установ із заявами на неправомірні дії керівництва ТДВ «Ренійське АТП 15140». Так, після звільнення він звертався до самого ТДВ «Ренійське АТП 15140» із проханням надати йому копію розпорядження про його звільнення та довідку про розрахунок із ним (дані про нараховані, несплачені/сплачені суми). Відповідь на це письмове звернення ОСОБА_1 від відповідача не отримав. У зв`язку із численними скаргами позивача на неправомірні дії ТДВ «Ренійське АТП 15140» відповідними державними органами проводились перевірки, навіть було зареєстроване кримінальне провадження, але позитивних наслідків (на думку позивача) це не надало.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариство з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково.

Суд першої інстанції щодо застосування строку позовної давності вказує, що до 19.07.2022 процесуальний строк на звернення до суду із вимогами про стягнення заробітної плати позивач не порушував, до 01.07.2023 строк продовжувався на строк дії карантину, після цього строк позивачу підлягає поновленню, як такий що був пропущений за поважними причинами (внаслідок тривалого погіршення стану здоров`я, що призвело до інвалідності).

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Позивачем був зроблений розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача і він за період з 10.12.2016 по 31.01.2024 становить 127966 грн. 02 коп. (розрахунок був наведений у тексті позовної заяви, - суд погодився із ним).

З урахуванням обставин, що були встановлені під час розгляду справи, виходячи з засад розумності та справедливості, виключення обопільних негативних наслідків для обох сторін справи, суд вважає за правильне зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача і стягнути її тільки за період з 10.12.2016 по 10.12.2019, тобто за три роки (за 2016р. - 927,29 грн.; за 2017р. - 17689,84 грн.; за 2018р. - 17832,50 грн.; за 2019 р.: за 11 місяців - 16334,57 грн. + за період з 01.12.2019р. по 09.12.2019р. (за 5 робочих днів: 71,33 грн. х 5) - 356,65 грн. = 16691,22 грн., - а всього в розмірі 53140,85 грн.

Щодо компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції приймає, як правильний, розрахунок позивача щодо визначення суми компенсації за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01.06.2012 по 09.12.2016 і стягує його з відповідача в розмірі 3730,00 грн.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подала до суду апеляційну скаргу, в які просить скасувати рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року з урахуванням ухвали Ренійського районного суду Одеської області від 13 листопада 2024 року у справі № 510/289/24 про виправлення описки та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції через неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права 28 жовтня 2024 року прийнято протиправне, необґрунтоване рішення у справі, яке підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Скаржник зауважує, що в суді першої інстанції встановлено, що у період перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 жодного разу не звертався ні до керівництва, ні до бухгалтера Товариства з зауваженнями чи скаргами щодо невиплати заробітної плати за спірний період, хоча з огляду на те, що заробітна плата є щомісячною виплатою позивач вже у жовтні 2016 року знав про «порушення» своїх прав, проте нікому про це не повідомляв, не вживав жодного з доступних способів захисту своїх прав.

Крім того, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення не врахував інших доказів, які свідчать про більшу вірогідність виплати заробітної плати позивачу за період вересня-грудня 2016 року, ніж не проведення з ним зазначеного розрахунку.

Скаржник вказує, що з огляду на те, що позивач звернуся до суду через майже 8 років з моменту «порушення» його прав на своєчасну та у повному обсязі оплату праці, то скаржник позбавлений можливості довести документально факт виплати ОСОБА_1 нарахованої заробітної плати через закінчення строків зберігання відповідних документів.

Зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав лише у лютому 2024 року, а тому для оцінки дотримання ним строку звернення до суду мають застосовуватися положення КЗпП України у редакції, актуальній на дату звернення до суду, які передбачають, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, останній має звернутися у тримісячний строк.

Судом першої інстанції безпідставно застосована редакції ст. 117 КЗпП України, яка діяла до 19.07.2022, при визначенні права ОСОБА_1 на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, вище вже йшлося про те, що виходячи з правил застосування нормативно-правових актів у часі, приписи законодавства застосовуються у редакції, чинній станом на дату реалізації права.

Позиція учасників справи.

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник позивача звернулася із відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просили апеляційну скаргу ТДВ «Ренійське АТП 15140» на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28.10.2024 залишити без задоволення, а рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28.10.2024 року - залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства.

Щодо явки сторін.

Сторони з`явились до судового засідання та надали свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач у справі ОСОБА_1 з 2012 працював у Товаристві з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» (далі - ТДВ «Ренійське АТП 15140») до 09.12.2016, коли його було звільнено з посади механіка з випуску автотранспорту згідно розпорядження №21к у зв`язку із скороченням штату товариства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (запис у трудовій книжці №16 від 09.12.2016).

Позивач зазначає, що на його думку його звільнення було незаконним, проведено із порушенням процедури у випадку скорочення штату на підприємстві, окрім того, в роботі підприємства мали місце і порушення трудового законодавства щодо працівників, у зв`язку із чим із чим він неодноразово звертався до відповідних органів (Головного управління держпраці в Одеській області ДСУ з питань праці, Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області; Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області) для проведення перевірок діяльності товариства, однак позитивних для позивача вони результатів не надали, йому було рекомендовано звернутися до суду.

15.12.2020 позивач рекомендованим листом звернувся до ТДВ «Ренійське АТП 15140» із заявою про надання копії розпорядження №21К від 09.12.2016 про звільнення, а також про проведення розрахунку нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Відправлене позивачем поштове відправлення було йому повернене через те, що отримувач відмовився від отримання відправлення.

26.08.2022 ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до ТДВ «Ренійське АТП 15140» із цінним листом з описом вкладення, але лист знов повернувся через закінчення терміну зберігання листа.

Таким чином, позивач не з власної вини, відправляючи відправлення за юридичною адресою ТДВ «Ренійське АТП 15140», не мав змогу звернутися до керівництва відповідача із вищевказаними письмовими вимогами колишнього працівника для того, щоб в добровільному порядку врегулювати спір.

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я з 2018, проходженням медичних обстежень, проведенням оперативних втручань, реабілітуючих медичних процедур, ОСОБА_1 не мав змоги звернутися до суду із позовом про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку. В даний час строк звернення до суду із такими вимогами є пропущений, але позивач і його представник вважають що, строк позовної давності пропущений з поважних причин, у зв`язку із чим підлягає поновленню.

Позивач вважає, що відповідач не виплатив належну йому заробітну плату (виходячи із сум, зазначених у формі ОК-5, виданої ПФУ): за вересень 2016 (20 робочих днів) 1516,91 грн.; за жовтень 2016 (20 робочих днів) 1532,06 грн.; за листопад 2016р. (22 робочих дні) 1463,19 грн.; за грудень 2016р. (9 робочих днів) 634,05 грн., а всього 5146, 91 грн.

Позивачем був розрахований і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.12.2016 по 31.01.2024 відповідно до вимог Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати, який склав 127966, 02 грн.

Позивачем була розрахована і компенсація за невикористану щорічну відпустку пропорційно відпрацьованому часу за період роботи з 01.06.2012 по 09.12.2016 у розмірі 3730, 08 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні, однак підлягають частковому задоволенню в частині зменшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Законом №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Водночас для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП України, необхідно насамперед установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 09.12.2016 - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності закону Законом №2352-ІХ.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Таких висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі №140/16184/23.

Аналізуючи правове регулювання, що діяло у зазначені періоди, Верховний Суд дійшов висновку, що за таких обставин, у питанні щодо обчислення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період до 19 липня 2022 року необхідно застосовувати приписи статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року і не передбачала строкових обмежень, а тому має бути застосований принцип співмірності, окреслений у наведеній практиці Верховного Суду.

Проте підстав обмежувати період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьома місяцями немає, через незастосовність до спірних правовідносини приписів статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституцій суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року, №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2019 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правого акта не може поширюватися на правововідносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиним виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняття більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно правового акту у часі, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував статтю 117 КЗпП України в старій редакції, без урахування змін до законодавства, які відбулися 01 липня 2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», є безпідставними, так як суд першої інстанції керувався нормами права у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до набрання чинності вказаних змін.

Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 22 цього Закону та статтею 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно із вимогами статті 47 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022р.) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022) встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022р.) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100(далі по тексту - Порядок).

Згідно абз. 1, 4 ч. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

При цьому, за змістом абз. 2 ч. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Згідно з правовим висновком, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до статті 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд брав до уваги розрахунки заробітної плати, надані позивачем, таким чином, заборгованість по заробітній платі за період роботи ОСОБА_1 з 01.09.2016 по 09.12.2016 складає 5146,91 грн. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів). При розрахуванні заборгованості по заробітній платі суд брав до уваги суми, зазначені у формі ОК-5, виданій Пенсійним Фондом України.

Згідно даних форми ОК-5 ПФУ у 2016 страхувальник подавав відомості за звітний рік (2016 рік) щодо ОСОБА_1 з приводу сум заробітку для нарахування пенсії: у вересні 2016р. - на суму 1515,91 грн.; у жовтні 2016р. - на суму 1532,06 грн.; у листопаді 2016р. - на суму 1463,19 грн.; у грудні 2016р. - на суму 3746,95 грн.

Вказані у формі ОК-5 ПФУ у 2016 дані (суми) повністю співпадають із даними (сумами) у відомостях нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати у книзі заробітної плати ТДВ «Ренійське АТП -15140» за 2016р. Дана книга із шаблоном відомостей нарахованої заробітної плати має певну форму, однак вона підтверджує саме нарахування заробітної плати, суму до видачі працівнику та ін. Підтвердження отримання заробітної плати працівниками ця книга не містить.

Щодо твердження скаржника про відсутність можливості довести документально факт виплати ОСОБА_1 нарахованої заробітної плати через закінчення строків зберігання відповідних документів суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Документи з бухгалтерського обліку та звітності перераховано в п. 4.2 розділу I Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженому Наказом МЮУ №578/5 від 12.04.2012р. Строки їх зберігання варіюються від одного року до 75-ти. Наприклад, більша частина бухгалтерських документів зберігається 3 роки; якщо документи містять інформацію про фінансові операції, які підлягають фінансовому моніторингу, - 5 років; розрахунково-платіжні відомості - 75 років. Кадрові документи і відомості нарахування зарплати підлягають здаванню до архівів після закриття підприємства і зберігаються протягом встановленого строку - 75 років. Такі тривалі строки зберігання пов`язані з тим, що зазначені документи можуть стати у пригоді під час визначення розміру пенсії або перегляду величини вже призначеної пенсії.

Отже, виходячи з наведеного, строк зберігання відомостей про видачу зарплати (розрахунково-платіжних відомостей) становить не 3 роки, а 75 років і якщо вони не були передані до трудового архіву (а в матеріалах справи є відповідь КУ «Трудовий архів» Ренійської міської ради Одеської області, що від ТДВ «Ренійське АТП -15140» такі документи на довгострокове зберігання не надходили), то вони повинні продовжувати зберігатися у ТДВ «Ренійське АТП -15140», тобто відповідача.

Згідно відповідей на запит позивача, з архівного відділу Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області Ренійського сектору від 30.07.2024 (а.с. 135) та комунальної установи «Трудовий архів» Ренійської міської ради Одеської області від 16.07.2024 (а.с. 136), було з`ясовано, що документи ТДВ «Ренійське АТП-15140» на зберігання до цих архіві не надходили. Інших архівів в Ренійській територіальній громаді не має.

А це означає, що керівництвом ТДВ «Ренійське АТП-15140» було порушено строки зберігання та ведення документації підприємства. Адже, у разі виявлення нестачі документів та у разі негативного результату розшуку керівник установи за поданням служби діловодства або керівника архіву (особи, відповідальної за архів) створює комісію зі службового розслідування, призначає службове розслідування і видає наказ про притягнення до відповідальності осіб, винних у втраті документів або справ. Довідка про причини відсутності документів або справ, підписана членами комісії та керівником відповідного структурного підрозділу, передається до архіву установи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, що будь-яких безсумнівних доказів отримання позивачем заробітної плати відповідачем суду не надано, всі сумніви тлумачяться на рахунок позивача.

Посилання скаржника на те, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом, оскільки був звільнений з роботи в 2016 році, проте до суду звернувся через 8 років, колегія суддів вважає безпідставними зважаючи на наступне.

Відповідно до норм права, які діяли до 19.07.2022, спір щодо стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 квітня 2023 року у справі №640/8348/21.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України (в редакції, що діє після 19.07.2022) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Позивач був звільнений з місця роботи 09.12.2016, на той час ч. 2 ст. 233 КЗпП України не передбачала будь-яких обмежень у застосування строку давності із позовом про стягнення заробітної плати, тому позивач міг пред`явити до 19.07.2022 вимоги про стягнення заробітної плати у будь-який час після свого звільнення.

Окрім цього, відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З 2020 року по всій території України було запроваджено карантин через COVID-19, дію карантину було припинено з 01.07.2023. Отже, у цій час процесуальні строки за КЗпП України також не застосовувались.

Колегія судів погоджується з судом першої інстанції, що при дослідженні клопотання про поновлення строків позовної давності було взято до уваги стан здоров`я позивача, який, починаючи з 2018 погіршився, у зв`язку із чим позивач проходив лікування, курси реабілітації, майже весь 2023 рік він продовжував лікування також. Про стан здоров`я позивача свідчить також і подальше отримання ним групи інвалідності.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що до 19.07.2022 процесуальний строк на звернення до суду із вимогами про стягнення заробітної плати позивач не порушував, до 01.07.2023 строк продовжувався на строк дії карантину, з після цього строк позивачу підлягає поновленню, як такий що був пропущений за поважними причинами (внаслідок тривалого погіршення стану здоров`я, що призвело до інвалідності).

Інші доводи апеляційної скарги щодо процесуальних порушень не є такими, що призвели б до скасування по суті вірно рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу Бориченко Катерини Валеріївна, яка діє в інтересах Товариства з додатковою відповідальністю «Ренійське автотранспортне підприємство 15140» - залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко