КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

справа № 2-125/11

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року про задоволення скарги, постановлену під головуванням судді Григоренко І.В., повний текст ухвали складено 08 липня 2024 року, у справі за скаргою заявникаОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та скасування арешту,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просив:

скасувати арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 32777985, виданий 23 липня 2015року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24липня 2015 року).

В обгрунтування вимог посилався на те, що 31 грудня 2015 року виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17грн., витрат з оплати судового збору в розмірі 1700 грнта витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. закінчено у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Вказував, що оскільки 15 травня 2019 року стягувач - ПАТ «ТЕРРА БАНК» ліквідований, а у справі №2-125/11 не замінено стягувача як сторону виконавчого провадження, то після ліквідації стягувача зобов`язання боржника у справі №2-195/11 припинилися.

Вважає, що порушуються його права, оскільки він не може розпоряджатися належним йому майном через наявність арешту на це майно, за відсутності підстав для арешту у зв`язку з ліквідацією кредитора (стягувача), що передбачає припиненнязабезпечення такого зобов`язання.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 32777985, виданий 23 липня 2015 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Міністерствоюстиції України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

На обґрунтування вимог посилалося на те, що твердження суду першої інстанції про те, що виконавче провадження НОМЕР_1 є закінченим, а також посилання на частини першу та другу статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Відповідно, у державного виконавця не виникало обов`язку щодо зняття арешту з майна боржника, а правові підстави для вчинення таких дій були відсутні.

Вказувало, що під час розгляду скарги в суді першої інстанції представником Відділу було подано клопотання про застосування до скаржника наслідків пропущення строку на подання скарги, відповідно до вимог ЦПК України. Проте незважаючи на наявність такого клопотання у матеріалах справи, суд першої інстанції проігнорував його, не надавши йому жодної оцінки та не вирішивши порушене в ньому процесуальне питання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Міністерства юстиції України доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Заявник ОСОБА_4 та Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Міністерства юстиції України, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 квітня 2011 року у справі №2-125/11 стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 757 044,17 грн., витрати з оплати судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

21 травня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа №2-125/11, виданого 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення заборгованості.

23 липня 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесена постанова про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

24 липня 2015 року в ДРРП було внесено запис про обтяження: 10536977 (спеціальний розділ), на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП НОМЕР_1, виданий 23 липня 2015 року, видавник: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

31 грудня 2015 року виконавче провадження НОМЕР_1 закінчено у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу.

15 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «ТЕРРА БАНК» як юридичної особи.

08 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася із заявою про припинення чинності арешту до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ).

Листом від 16 лютого 2024 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що вищевказана заява від 08 лютого 2024 року направлена за належністю для розгляду до Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ).

Листом за вих. №6152 Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) повідомив, що згідно інформації АСВП, ВП НОМЕР_1 перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому рекомендовано звернутися до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

06 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 повторно звернулася із заявою про припинення чинності арешту до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої, служби Міністерства юстиції України.

Листом від 02 квітня 2024 року, який було отримано представником заявника 12 квітня 2024 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Печерського районного суду міста Києва №2-125/11 від 28 квітня 2012 року про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «ТЕРРА БАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12757044,17 грн., витрат з оплати судового збору в розмірі 1700 грн. та витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. 00 коп. 31 грудня 2015 року державним виконавцем відділу керуючись вимогами п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Надати більш розширену інформацію щодо виконавчого провадження НОМЕР_1 не виявляється можливим, у зв`язку із його знищенням за закінченням строків зберігання. Також повідомили, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , вказував на те, що наявність протягом тривалого часу (9 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових інтересів з бору стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Задовольняючи скаргу шляхом скасування арешту з майна боржника ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження закінчено у зв`язку із винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, 15 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №4044222 про державну реєстрацію припинення ПАТ «ТЕРРА БАНК» як юридичної особи, ПАТ «ТЕРРА БАНК» ліквідовано без правонаступників, а тому враховуючи наведене та з огляду на приписи статті 609 ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог скарги.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (постановаВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19)).

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Отже, обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Положеннями статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.451 ЦПК України уразі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з його майна у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу не звернув увагу на приписи ч.2 ст.451 ЦПК України про те, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

А відтак, ухвала Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», №18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун'єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 28 квітня 2012 року №2-125/11 та пред'явлення його до виконання були врегульовані Законом №606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п'ята статті 47 Закону №606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, не позбавляло стягувача права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред'явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред'явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов'язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв'язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу та/або закінчення виконавчого провадження.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі №2/1522/11652/11 звернула увагу, що законодавець у Законі №1404-VIII передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону №1404-VIII).

Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону №1404-VIII).

Водночас, у постанові від 04 червня 2025 року Верховний Суд у справі №756/8592/24 (провадження №61-16951св24), у правовідносинах, що є подібними, зауважив, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та заборони його відчуження, у відсутність майнових претензій з боку стягувача та відсутність у необхідності подальшого застосування таких заходів, бездіяльність державних виконавців щодо незняття арешту з майна боржника та заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року в справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року в справі № 645/6694/15, від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21, від 13 липня 2022 року в справі № 2/0201/806/11, від 10 січня 2024 року справа № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 (провадження № 61-12849св23).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 28 лютого 2023 року на майно ОСОБА_1 накладено арешт згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження НОМЕР_1 від 23 липня 2015 року, виданої Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Разом з тим, з відповіді Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02 квітня 2024 року вбачається, що державним виконавцем 31 грудня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV.

Відтак, повторно пред'явити виконавчий лист №2-125/11, виданий 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва до виконання стягувач міг у строк до 31 грудня 2018 року, проте докази повторного пред'явлення його до виконання в матеріалах справи відсутні. Виконавчі провадження на підставі вказаного виконавчого листа не відкривались, майнові претензії до заявника у подальшому не заявлялись.

Колегія суддів звертає увагу на те, що тривале збереження арешту на майно боржника, коли вичерпано правову мету його існування (забезпечення виконання рішення), становить невиправдане та непропорційне втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист №2-125/11, виданий 28 квітня 2012 року Печерським районним судом міста Києва повторно до примусового виконання не пред'являвся і строки його пред'явлення до виконання закінчилися, а стягувача ПАТ «Терра Банк» припинено як юридичну особу у 15 травня 2019 року без правонаступника, колегія суддів вважає, що збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки скарга ОСОБА_1 є обгрунтованою, а тому з метою поновлення порушеного права заявника наявні правові підстави для визнання бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні НОМЕР_1 неправомірною та зобов`язання уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 32777985, виданий 23 липня 2015 року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що твердження суду першої інстанції про те, що виконавче провадження НОМЕР_1 є закінченим, а також посилання на частини першу та другу статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими, оскільки навіть якщо виконавець не може зняти арешт сам, його бездіяльність, що роками підтримує порушення конституційного права, визнається неправомірною.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що під час розгляду скарги в суді першої інстанції представником Відділу було подано клопотання про застосування до скаржника наслідків пропущення строку на подання скарги, відповідно до вимог ЦПК України, проте незважаючи на наявність такого клопотання у матеріалах справи, суд першої інстанції проігнорував його, не надавши йому жодної оцінки та не вирішивши порушене в ньому процесуальне питання, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з заявою про зняття арешту представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 зверталася до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої, служби Міністерства юстиції України 06 березня 2024 року.

Відповідь на дану заяву з відмовою у знятті арешту відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої, служби Міністерства юстиції України було надано 02 квітня 2024 року.

Як зазначала представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у скарзі, відповідь Департаменту Державної виконавчої, служби Міністерства юстиції України від 02 квітня 2024 року нею було отримано 12 квітня 2024 року.

При цьому, з вказаною скаргою представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулась до суду 18 квітня 2024 року.

Згідно з ч.1 ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що бездіяльність, на відміну від дії або рішення, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), та припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом. У зв`язку з цим неправомірна бездіяльність виконавця, посадових осіб органів виконавчої служби може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу, початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Відтак, ОСОБА_1 не пропущено строку звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, враховуючи викладені вище обставини.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в інтересах Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу заявника ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та скасування арешту - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні неправомірною.

Зобов`язати уповноважених осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 у, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 32777985, виданий 23 липня 2015 року, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (номер запису про обтяження 10536977 (спеціальний розділ), зареєстрований 24 липня 2015 року).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: