Провадження № 2/638/7533/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 листопада 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Оскільська сільська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оскільської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: приватний нотаріус Стрельцова О.О.,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оскільської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: приватний нотаріус Стрельцова О.О., в якому просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_2 . Позивачу видано свідоцтво про право спадщину за заповітом на земельну ділянку яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0273, площею 10,2651 га.

Крім зазначеної земельної ділянки до складу спадщини увійшли наступні права:

- право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею - 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови - 1972, загальна площа - 62,4 м.кв.

Після смерті ОСОБА_2 позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак не має можливості отримати свідоцтва про право на спадщину по незалежним від неї причин, оскільки постановою приватного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутність відомостей та документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме правовстановлюючого документу на будинок.

Як зазначає у позові позивач, доказами належності житлового будинку, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , її тітці ОСОБА_2 є пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З метою захисту невизнаних прав позивач звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 18 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання сторони не з`явилися, були належним чином повідомлені про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися.

Враховуючи положення ст. 128, 131, 223 ЦПК України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Сулигівка Ізюмського району Харківської області про що складено відповідний актовий запис № 04, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 від 05 грудня 2019 року.

13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Стрельцовою О.О. видано ОСОБА_1 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 1741, яке видано на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0273, площею 10,2651 га.

Постановою приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Стрельцової О.О. від 28 квітня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності необхідних документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме правовстановлюючих документів на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Одним із способів набуття права власності є спадкування.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. (ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав (постанова Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 522/11093/23).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію, яка стосується предмету доказування. Недопустимими є докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також, які підтверджують обставини справи, які за законом мають бути підтверджені іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2020 року. При цьому, доказів того, що позивач є спадкоємцем ОСОБА_2 за законом будь-якої черги матеріали справи не містять, оскільки доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 є рідною племінницею ОСОБА_2 , тобто спадкоємцем за законом п`ятої черги, як про це зазначено в позові, позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано. Клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України позивачем заявлено не було.

При цьому, враховуючи засади змагальності та диспозитивності, у цій справі суд позбавлений можливості витребувати відповідні докази за власною ініціативою, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Оскільки при розгляді справи були відсутні обставини, передбачені ч. 2 ст. 12 ЦПК України, тому суд не мав права витребовувати за власною ініціативою докази наявності родинного зв`язку між позивачем та спадкодавцем.

Єдиними доказами, якими позивач доводила наявність родинного зв`язку зі спадкодавцем є посвідчені нотаріально пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 .

Однак зазначені пояснення свідків суд визнає недопустимими доказами підтвердження цієї обставини, оскільки наявність родинних зв`язків відповідно до закону має підтверджуватися іншими засобами доказування, зокрема свідоцтвом про народження, актовим записом про народження, рішенням про усиновлення тощо.

Долучена до позовної заяви копія свідоцтва про шлюб є неналежним доказом наявності родинних зв`язків, оскільки підтверджує лише ту обставину, що дошлюбне прізвище позивача « ОСОБА_5 », проте не містить інформації, яка стосується предмета доказування, а саме що ОСОБА_6 є рідною племінницею померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного, за відсутності доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом щодо майна ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину порушено спадкові права позивача.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові необхідно відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Вказані положення законодавства та судової практики в контексті обставини цієї справи дають підстави стверджувати про те, що права позивачки, яка не довела, що є спадкоємцем за законом щодо майна ОСОБА_2 , не були порушені відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину, що свідчить про відсутність підстав для судового захисту таких прав.

Вирішуючи питання про наявність підстав для судового захисту цивільних прав ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України).

Отже, цивільним законодавством передбачено право заповідача зробити розпорядження як щодо усіє спадщини, так і щодо її частини.

Всупереч вимогам ст. 81, 84 ЦПК України позивач не долучила до позовної заяви копію заповіту, на підставі якого їй видано свідоцтво про право на спадщину, та не заявила клопотання про витребування спадкової справи або копії заповіту. Внаслідок такої бездіяльності позивача суд позбавлений можливості дослідити зміст заповіту для встановлення обсягу спадщини, на яку його складено (щодо всіх прав та обов`язків спадкодавця чи лише щодо земельної ділянки, на яку в подальшому було видано свідоцтво).

При цьому, як зазначалось вище, суд позбавлений права за власною ініціативою витребовувати відповідні докази (спадкову справу або копію заповіту), оскільки це суперечить засадам змагальності та диспозитивності, які закріплені в ст. 12, 13 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, за відсутності доказів, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом щодо усіх прав та обов`язків ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що постановою нотаріуса від 28 квітня 2025 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину були порушені її цивільні права, що свідчить про відсутність підстав для судового захисту таких прав та є підставою для відмови у позові.

Суд наголошує, що за обставинами цієї справи ОСОБА_1 , яка не надала доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу вимог та заперечень, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних з невчиненням нею таких дій, а саме у вигляді відмови у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з викладеним, за відсутності підстав для судового захисту цивільних прав ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Оскільської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: приватний нотаріус Стрельцова О.О. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 19 листопада 2025 року.

Суддя І.П. Латка