Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження2/711/1323/25
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
17 листопада 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В., Кобилки Є.О.,
представника позивача адвоката Кулика О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 14.10.2023 в Оболонському районі м. Києва ОСОБА_2 підтвердив свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики від 14.10.2022 і за адресою офісу позичальника: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 склав та підписав розписку від 14.10.2023 в присутності позикодавця та видав її позикодавцю.
У розписці від 14.10.2023 відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути готівкою суму позики до 14 жовтня 2024 року включно.
Також у розписці від 14.10.2023 обумовлено, що за користування сумою позики позичальник зобов`язується щомісячно сплачувати проценти у розмірі 30% річних від неповернутої суми позики за кожен день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повернення позики (у гривнях по курсу НБУ на дату сплати процентів готівкою). Проценти позичальник зобов`язався сплачувати з 20 до 25 числа місяця наступного, за який вони нараховані.
Крім того позивач у позові зазначає, що позичальник зобов`язався сплачувати пеню у розмірі 0,133% від простроченої суми позики та/або процентів за кожен день прострочення.
Як стверджує позивач у мотивувальній частині позову, станом на момент подання позовної заяви, позичальник взагалі не виконав умови боргової розписки, а саме: не повернув основну суму боргу та не сплатив жодних сум процентів позивачу.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.35-36).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.03.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.51-52).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.05.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; розгляд справи по суті призначено 26 червня 2025 року о 14 год 10 хв (а.с.90-91).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.06.2025 відкладено розгляд справи до 12 год 00 хв 01 серпня 2025 року (а.с.102-103).
Судове засідання, що було призначено о 12 год 00 хв 01 серпня 2025 року не відбулося з підстав замінування приміщення Будинку правосуддя, про що секретарем судового засідання Овезовою Ю.В. складена відповідна довідка (а.с.151). Розгляд справи був відкладений до 15 год 00 хв 09 жовтня 2025 року.
У зв`язку з наявністю законодавчо визначених умов для проведення заочного розгляду справи, суд 09 жовтня 2025 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав (а.с.169).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2025 оголошено перерву в розгляді справи до 15 год 30 хв 06 листопада 2025 року (а.с.166-167).
Представник позивача адвокат Кулик О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у мотивувальній частині позовної заяви. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за розпискою від 14.10.2023 у розмірі 45 356,49 доларів США, що в гривневому еквіваленті, станом на 20 грудня 2024 року, складає 1 901 761,34 грн. Додатково повідомив суд про те, що, з метою виконання ухвали суду про надання для огляду оригіналу розписки, ним особисто оригінал означеного документа був зданий до поштового відділення АТ «Укрпошта» задля його направлення до суду цінним листом з описом вкладення. Проте із незалежних від сторони позивача причин рекомендований лист, яким направлявся оригінал боргової розписки, фактично був втрачений оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта», а дії сторони позивача щодо розшуку означеного листа жодних результатів не дали. Тому позивач склав афідевіт, який посвідчений приватним нотаріусом, яким підтвердив справжність та дійсність боргової розписки від 14.10.2023, а також те, що її особисто підписав ОСОБА_2 у його присутності та передав йому цей борговий документ. У зв`язку з цим представник позивача просив визнати належним доказом копію розписки, надану позивачем, з огляду на неможливість отримання оригіналу через його втрату під час пересилання оператором поштового зв`язку АТ «Укрпошта» до суду.
Відповідач ОСОБА_2 у жодне судове засідання не з`явився, причин не прибуття в судове засідання суду не повідомив, відзиву до суду не направив, про день, час та місце проведення судового засідання щоразу був повідомлений належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик у судове засідання на адресу місця реєстрації проживання, а саме: АДРЕСА_2 .
06 листопада 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 08 год 50 хв 17 листопада 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію представника позивача, проголошену під час вступного слова, а також висловлену письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 14 жовтня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики шляхом видачі боргової розписки (а.с.11), відповідно до умов якого позичальник отримав у борг як позику грошові кошти в сумі 1 159 000 грн готівкою, які зобов`язався повернути в строку до 14 жовтня 2024 року включно.
За користування сумою позики позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати проценти у розмірі 30% річних від неповернутої суми позики за кожен день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повернення позики (у гривнях по курсу НБУ на дату сплати процентів готівкою). Проценти позичальник зобов`язався сплачувати з 20 до 25 числа місяця наступного, за який вони нараховані. Проценти за останній місяць користування позикою позичальник мав сплатити 14.10.2024.
Також борговою розпискою обумовлено, що у разі прострочення позичальником повернення грошових коштів у встановлений строк, останній зобов`язався сплатити пеню у розмірі 0,133% від простроченої суми позики та/або процентів за кожен день прострочення.
Із пункту 3 резолютивної частини ухвали Придніпровського районного суду м Черкаси від 20 травня 2025 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті суд встановив, що суд витребував у позивача ОСОБА_1 , для огляду в судовому засіданні, оригінал розписки від 14 жовтня 2023 року (а.с.90-91).
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами, дійшов таких висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належного виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: 1) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; 2) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; 3) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; 3) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, коли кредитору не передавався борговий документ. Тобто наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належне виконання боржником свого обов`язку.
Відповідно до ч.1, п. 1 ч. 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.
У ч.2,6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Частиною 3 ст. 12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Однак як встановлено судом представник позивача, як і позивач обов`язку, визначеного статтею 81, ч.6 ст.95 ЦПК України у взаємозв`язку з ухвалою суду від 20.05.2025, не виконали, оригіналу боргової розписки від 14.10.2023 на підтвердження укладення між сторонами договору позики та його не виконання відповідачем як позичальником суду не надали.
У зв`язку з викладеним, беручи до уваги, що матеріали цивільної справи не містять заяви відповідача про визнання ним фактів як укладення з позивачем договору позики на умовах, визначених у розписці від 14.10.2024, так і ним її не виконання, а також те, що суд не досліджував, витребуваний для огляду такий засіб доказування як боргова розписка від 14.10.2023, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів.
Водночас суд відхиляє твердження представника позивача адвоката Кулика О.І. про те, що копія розписки, надана позивачем, є належним доказом укладення між сторонами договору позики з огляду на те, що сторона позивача немає можливості отримати оригінал через його втрату, з огляду на таке.
Частиною 6 ст.95 ЦПК України передбачено, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Саме з метою виконання означеної норми процесуального права у взаємозв`язку з положеннями ст.545 та 1047 ЦК України, суд ухвалою від 20.05.2025 витребував у позивача ОСОБА_1 , для огляду у судовому засіданні, оригінал розписки від 14 жовтня 2023 року.
З аналізу диспозиції ч.6 ст.95 ЦПК України суд зробив висновок, що процесуальний закон не пов`язує поважність чи неповажність не надання учасником справи того чи іншого оригіналу доказу для його огляду в судовому засіданні. Процесуальний закон пов`язує не врахування такого доказу лише з фактом не надання його оригіналу суду відповідним учасником справи.
Отже, втрата оригіналу розписки від 14.10.2023 до часу її дослідження судом незалежно від причин, що призвели до втрати означеного документа, не свідчить про виконання позивачем положень ч.6 ст.95 ЦПК України у взаємозв`язку з ухвалою суду від 20.05.2025, а відповідно і не свідчить про належність такого засобу доказування як копія розписки від 14.10.2023.
У цьому контексті суд звертає увагу сторони позивача, що ухвалою суду від 20.05.2025 було витребувано в позивача для огляду оригінал розписки від 14.10.2023, однак не зобов`язано позивача направити засобами поштового зв`язку його оригінал на адресу суду.
У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що оскільки у справах даної категорії дослідити оригінал боргової розписки та/або договору позики є обов`язком суду, а не його правом, так як тільки у випадку наявності оригіналів цих документів у позивача може доводитись непогашене відповідачем боргове зобов`язання, беручи до уваги що сторона позивача не надала суду для огляду оригінал розписки від 14.10.2023 як єдиний належний доказ укладення між сторонами договору позики, тому суд, керуючись ч.6 ст.95 ЦПК України, не бере до уваги копію розписки від 14.10.2023.
Також суд відхиляє афідевіт від 21.07.2025 як доказ укладення між сторонами договору позики у формі видачі позичальником боргової розписки від 14.10.2023 з огляду на таке.
Частинами першою - другою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша друга статті 78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу (частина перша статті 84 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Статтею 34 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02.09.1993 (далі Закон №3425) законодавець визначив види нотаріальних дій, які вчиняються нотаріусами, серед яких: посвідчення правочинів (договорів, заповітів, довіреностей, вимог про нотаріальне посвідчення правочину тощо) (п.1 ч.1 ст.34 Закону №3425) та засвідчення справжності підпису на документах (п.11 ч.1 ст.34 Закону №3425). Тобто, посвідчення правочинів та засвідчення справжності підпису на документах є різними, не тотожними нотаріальними діями.
Як вбачається з посвідчувального напису, зробленого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. в афідевіті від 21.07.2025, нотаріус лише засвідчив справжність підпису ОСОБА_1 . Водночас зміст документа нотаріус не посвідчував, оскільки такий документ не є правочином.
Отже, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А. не було посвідчено у конкретному випадку договір позики, укладений між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що афідевіт від 21.07.2021 не є належним доказом укладення між сторонами 14.10.2023 договору позики шляхом видачі ОСОБА_2 боргової розписки ОСОБА_1 .
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належного і допустимого доказу укладення між сторонами 14.10.2023 договору позики, а саме: оригіналу розписки від 14.10.2023, а надана суду копія означеного засобу доказування судом до уваги не береться з підстав, передбачених ч.6 ст.95 ЦПК України, а також у зв`язку з тим, що згідно усталеної практики Верховного Суду, що застосовується судом з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України, на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія чи документ, виготовлений за допомогою технічних засобів.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки стороною позивача не надано належних і достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Що стосується розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Водночас ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд позовні вимоги позивача визнав недоведеними та відмовив у їх задоволенні, тому судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 527, 530, 533, 610, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 95, 133, 141, 244, 263-265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне заочне рішення складене 17 листопада 2025 року.
Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , дата народження: невідома, РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .
Головуючий: О. В. Петренко