Справа № 143/531/25
Провадження № 22-ц/801/2249/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол М. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 рокуСправа № 143/531/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Берегового О.Ю., Матківської М.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Вінниці цивільну справу №143/531/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»на заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2025 року, яке ухвалив суддя Гуцол М.П. в Погребищенському районному суді Вінницької області, повний текст складено 02 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В червні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 28 лютого 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №125483847, в розмірі 11100 грн.

У кредитному договорі сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо розміру кредиту, грошову одиницю, в якій видано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

У подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу.

10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія«Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №10/1024-01, у відповідності до умов якого від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія«Онлайн Фінанс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у реєстрі прав вимоги.

29 травня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія«Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»укладено договір факторингу №29/05/25-Е відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідно до реєстру боржників №б/н від 29 травня 2025 року за договором факторингу до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 52 627,32 грн.

Всупереч умовам договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 52627,32 грн, з яких: 11 100 грн загальна заборгованість по тілу кредиту; 41527,32 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, а також судові витрати.

Заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2025 рокув задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» не довело порушення його прав з боку відповідача ОСОБА_1 та наявність у нього права звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №125483847 від 28 лютого 2023 року, який укладений після відступлення права вимоги за цим кредитним договором.

Не погодившись з таким рішенням ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду, обставинам справи й чинному законодавству. Просила заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 . На підтвердження факту укладення даного реєстру та відступлення прав вимоги до відповідача на користь ТОВ «Таліон Плюс», первісним кредитором були передані останньому документи, які підтверджують видачу кредиту відповідачу. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

При цьому відповідно до витягу з реєстру прав вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 . В подальшому відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до відповідача, відтак вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права вимоги за цим кредитним договором є помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Як вбачається з матеріалів справи, що 28 лютого 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №125483847.

Згідно з п.2.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 11100 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

У кредитному договорі сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору, в тому числі щодо розміру кредиту, грошову одиницю, в якій видано кредит, строк та умови користування коштами, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.

Кредитний договір №125483847 було підписано відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує цілим рядом договорів (а також інших документів), копії яких долучено до позовної заяви, які (у відповідності до статті 204 ЦК України) є правомірними та чинними, оскільки докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

Щодо права вимоги позивача

Пунктом 2.1. Розділу 2 (предмет договору) договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, передбачено, що згідно умов договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.

В той же час, відповідно до п. 1.5. Договору факторингу, реєстр прав вимоги - означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку №1 до договору.

Тобто, реєстр не є разовим документом, оскільки договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів, у випадку бажання та необхідності сторін.

Згідно п. 4.1. договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

Відповідно до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено договір факторингу, строк договору 28 листопада 2019 року.

28 листопада 2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду № 19 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою продовжено строк дії договору факторингу до 31 грудня 2020 року.

31 грудня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою даний договір викладено у новій редакції та продовжено строк дії договору факторингу до 31 грудня 2021 року.

У пункті 4.1 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (нова редакція) зазначено, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.

Відповідно до реєстру прав вимоги № 227 від 02 травня 2023 року на умовах договору клієнт відступає фактору наступні права вимоги до наступних боржників, зокрема ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 24180,24 грн.

Також, судом встановлено, що 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 10/1024-01, строк дії до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 10 жовтня 2024 року на умовах договору клієнт відступає фактору наступні права вимоги до наступних боржників, зокрема ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 52627,32 грн, з яких 11100 грн заборгованість по тілу кредиту; 41527,32 грн заборгованість по відсоткам.

29 травня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 29/05/25-Е.

Відповідно до реєстру боржників від 29 травня 2025 року до договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року клієнт відступає фактору право вимоги заборгованостей до боржників-позичальників на умовах передбачених договором факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025, зокрема ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 52627,32 грн, з яких 11100 грн заборгованість по тілу кредиту; 41527,32 грн заборгованість по відсоткам.

Відповідно, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило дійсне право вимоги до ТОВ «Таліон Плюс», оскільки з урахуванням визначених строків дії цього договору, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.

Відтак, право вимоги за кредитним договором №125483847 від 28 лютого 2023 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», відповідно до підписання сторонами реєстру прав вимоги № 227 від 02 травня 2023, тобто - вже після укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем 28 лютого 2023 року.

Апеляційний суд звертає увагу, що передача права вимоги відбулась в межах часових рамок чинності договору факторингу, оскільки даним договором не обмежена можливість передачі прав вимог лише тими договорами, які існували до моменту укладення договору.

Як вбачається з вищенаведеного, договорами факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, № 10/1024-01 від 10 жовтня 2024 року, №29/05/25-Е від 29 травня 2025 року (з урахуванням додаткових угод) передбачено передачу прав вимоги за договорами, перелік яких наведено у відповідних реєстрах прав вимоги, а не відступлення прав вимоги за самими договорами факторингу.

Згідно з п. 4.1. цих договорів, право вимоги переходить від клієнта до фактора в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, який є невід`ємною частиною договору.

Тобто, фактичне відступлення прав вимоги не обмежується моментом укладення кредитного чи договору факторингу, а здійснюється на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу.

29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» уклали договір факторингу №29/05/25-Е, відповідно до умов якого позивачу було відступлене право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

29 травня 2025 року відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» отримало право вимоги до відповідача (а.с.14 15).

Таким чином, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався дійсного на той момент зобов`язання та відбувся на законних підставах, оскільки реєстри прав вимоги укладені в межах чинності договорів факторингу та вже після укладення кредитного договору, а отже ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» довело своє право вимоги до відповідача ОСОБА_1 .

Отже, хибним є висновок суду, що до позивача не перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором - позивач є належним кредитором та отримав дійсне право вимоги за кредитним договором №125483847 від 28 лютого 2023 року.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконав свої зобов`язання за кредитним договором №125483847 від 28 лютого 2023 року в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору на зазначений ОСОБА_1 картковий рахунок.

Переказ коштів на виконання умов кредитного договору підтверджується рухом коштів по картці від 26 червня 2025 року по картці НОМЕР_1 за період з 28 лютого 2023 року по 05 березня 2023 року та довідкою АК «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 03 липня 2025 року № БТ/Е-7765-Л (а.с.111 112).

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує належним чином, в зв`язку з чим виникла заборгованість.

Згідно з розрахунку заборгованість складає 52627,32 грн, з яких: 11100 грн заборгованість по кредиту; 41527,32 грн заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом.

У позовній заяві, як новий кредитор, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» просило, крім тіла кредиту в розмірі 11100 грн, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 41527,32 грн, а всього в розмірі 52627,32 грн.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Відповідно до умов кредитного договору №125483847 від 28 лютого 2023 року та умов паспорту споживчого кредиту (а.с.81 90), строк дії договору до 30 березня 2023 року, тобто на 30 днів.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом починаючи з 03 квітня 2023 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого умовами договору, паспортом споживчого кредиту до договору, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Відтак, розмір відсотків за користування кредитом у межах строку дії договору (з 28 лютого 2023 року по 30 березня 2023 року) складає 2164,50 грн. Отже, у відповідача існує заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 2164,50 грн.

Крім того, розмір заборгованості по тілу кредиту в розмірі 11100 грн відповідач не спростував.

Апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору №125483847 від 28 лютого 2023 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору відсотками за користування кредитними коштами, а також перехід прав вимоги за цим договором до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС», що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

Таким чином, рішення суду ухвалено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушенням вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а тому в силу положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

В позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача, крім судового збору, 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази таких витрат договір надання правничої допомоги №29/05/25-01 від 29 травня 2025 року між позивачем та адвокатським бюро «Тараненко та партнери», протокол погодження вартості послуг до цього договору, довіреність на представництво адвокатом Тараненком А.І. інтересів позивача, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Тараненка А.І., акт прийому-передачі наданих послуг від 05 червня 2025 року на суму 7000 грн, додаткову угоду №6 від 30 травня 2025 року.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також часткове задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в розмірі 2500 грн.

Крім цього, позовні вимоги позивача задоволені частково на 25,20 % (розрахунок 13264,50 грн (задоволена частинна вимог) х 100 : 52627,32 грн (ціна позову) = 25,20 %). Позивачем при зверненні в суд з позовом сплачено 2422,40 грн судового збору, при зверненні з апеляційною скаргою сплачено 3633,60 грн, а всього 6056 грн.

Таким чином, згідно з положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1526,11 грн (6056 грн х 25,20% = 1526,11 грн).

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 52627,32 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»задовольнити частково.

Заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» () заборгованість за кредитним договором №125483847 від 28 лютого 2023 року в сумі 13264,50 грн (тринадцять тисяч двісті шістдесят чотири грн 50 коп.), яка складається з: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 11100 грн (одинадцять тисяч сто грн); заборгованість по несплаченим відсотками за користування кредитом в розмірі 2164,50 грн (дві тисячі сто шістдесят чотири грн 50 коп.), а також судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1526,11 грн (одна тисяча п`ятсот двадцять шість грн 11 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн (дві тисячі п`ятсот грн).

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 19 листопада 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Береговий О.Ю.

Матківська М.В.