ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8139/25 Справа № 207/6077/24 Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №207/6077/24 за позовом Кредитної Спілки «Християнська Фортеця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Куценко Вячеслава Анатолійовича на рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Подобєд О.К., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач КС «Християнська Фортеця» звернулося до Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначає, що 16 серпня 2022 року між КС «Християнська Фортеця» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір про споживчий кредит №12291, згідно якого відповідно до умов договору, позивач надав ОСОБА_1 кошти у сумі 15000,00 грн., строком на 24 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Також зазначає, що відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів.

Вказує, що ОСОБА_1 не виконував своїх обов`язків за кредитним договором, через що, станом на 01 листопада 2024 року, має заборгованість перед позивачем в сумі 102 344,08 грн., яка складається з наступного: 15 000 грн. основна сума боргу; 87 344,08 грн. відсотки за користування кредитом, що підтверджено розрахунком.

Звертає увагу, що у якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед позивачем, 16 серпня 2022 року між КС «Християнська Фортеця» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №12291/1-п, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі як солідарні боржники. Оскільки відповідач-1 зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 102 344,08 грн.

Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року позовні вимоги КС «Християнська Фортеця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КС «Християнська Фортеця» заборгованість за кредитним договором №12291 від 16 серпня 2022 року в розмірі 102 344 гривні 08 копійок, яка складається з: 15 000 грн. основна сума боргу; 87 344,08 грн. відсотки за користування кредитом. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішення, представник ОСОБА_2 - адвокат Куценко В.А. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального права, а також із грубим порушенням норм процесуального права, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвело до ухвалення судом незаконного та несправедливого рішення, яке порушує права ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку наданим позивачем доказів того, що між позивачем та ОСОБА_2 дійсно існували кредитні відносини. У зв`язку зі своїм психоемоційним станом дала не зовсім вірні аргументи на свій захист, але в розпорядженні суду були надані позивачем кредитний договір №12291 від 16 серпня 2022 року, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 і договір поруки №12291/1-П від 16 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 ,

Зауважує, що суду першої інстанції було достеменно відомо, що ОСОБА_2 має статус поручителя, адже між нею та позивачем було укладено саме договір поруки, а не кредитний договір, а отже і її відповідальність, відповідно до певних обставин, які мають місце в конкретному випадку, може бути як солідарна, так i різна, а в даному випадку у ОСОБА_2 взагалі відсутня.

Вказує, що стороною позивача в якості доказу наявної заборгованості в розпорядження суду було надано, як сам кредитний договір про споживчий кредит, так і розрахунок нарахованих та несплачених відсотків, відповідно до яких вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , після отримання кредитних грошових коштів, повинен був щомісячно повертати позивачу, як самі кошти, так і відсотки за користування цими коштами, і перший платіж повинен був відбутися 31 серпня 2022 року, але ОСОБА_3 цього не зробив, як і відсутні відомості про те, що останнім в наступних місяцях щось поверталось або сплачувалось.

Вважає, що відповідно до наданих позивачем доказів, а саме п.6.4.2. у позивача ще у вересні 2022 року виникає право дострокового повернення кредиту, але позивач чомусь скористався цим правом тільки в листопаді 2024 року, і це суттєво впливає на взаємостосунки, які склалися між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , адже остання є поручителем, а не позичальником в даному кредитному договорі.

Звертає увагу, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Також зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не застосовано норми матеріального права, яка мала бути застосована, а саме норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки за спливом встановленого законом часу.

Звертає увагу, що встановлені частиною четвертою статті 559 ЦК України строки, після закінчення яких порука припиняється, не відносяться до позовної давності.

Зазначає, що врегульовуючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя. Аналіз зазначеної правової норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зауважує, що розглянувши дану справу та ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції всупереч вимог закону вище зазначені правові вимоги застосовані не були.

Також вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач пред`явив вимоги до ОСОБА_2 як до поручителя після одного року від дня укладення договору поруки, а саме, коли у позивача немає суб`єктивного права на це, що призвело до помилкового ухвалення незаконного судового рішення.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року змінити та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог КС «Християнська Фортеця» до ОСОБА_2 відмовити.

Представник позивача КС «Християнська Фортеця» в особі Голови правління Є. Черненко скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначив наступне.

16 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та КС «Християнська Фортеця» було укладено договір поруки №12291/1-П, за умовами якого поручитель зобов`язався нести відповідальність перед кредитором за кредитним договором №12291 від 16 серпня 2022 року у повному обсязі.

Вказує, що відповідно до п.7 зазначеного договору поруки, договір набирає чинності з моменту його підписання і припиняється після виконання умов кредитного договору №12291 від 16 серпня 2022 року.

Також вказує, що відповідно до п.3.1 вказаного кредитного договору, строк кредиту становить 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту, а у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, поручитель та позичальник відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники.

Зазначає, що станом на день укладення договору поруки відповідачем ОСОБА_2 не було повідомлено позивача про факт захворювання, що інвалідність 3 групи була оформлена вже після укладання кредитного договору та договору поруки.

Звертає увагу, що в апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Куценко В.А. зазначає, якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позовну вимогу до поручителя протягом одного року від укладення договору поруки.

Між тим, в силу ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Зауважує, що позивач звернувся з позовом до суду в листопада 2024 року, а отже строки не були порушені.

Окрім цього зауважує, що доводи відповідача ОСОБА_2 щодо не отримання нею вимоги від позивача не відповідає дійсності, оскільки 06 листопада 2024 року за місцем мешкання ОСОБА_2 було направлено рекомендованими листами повідомлення про заборгованість по кредитному договору №12291 від 16 серпня 2022 року, проте відповідач це повідомлення проігнорував і до позивача з питанням врегулювання заборгованості до позивача не звертався.

У зв`язку з чим просить у задоволенні апеляційної скарги - відмовити, а рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року - залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Куценко В.А. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Матусевіч Г.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_2 саме як поручителя за кредитним договором. В іншій частині і з інших підстав рішення суду не оскаржується, і відповідно не переглядається.

Судом встановлено, що 16 серпня 2022 року між КС «Християнська Фортеця» та ОСОБА_1 (відповідач-1) було укладено Кредитний договір про споживчий кредит №12291.

Згідно умов договору, позивач надав ОСОБА_1 кошти у сумі 15000 грн., строком на 24 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,8% річних (3,9% на місяць).

Згідно п.4.8 Кредитного договору, у випадку несвоєчасного повернення чергового платежу по кредиту, боржник виплачує підвищений відсоток, що становить 290,6% річних, та нараховується з дня виникнення прострочення по платежу за кожен день.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу-1 кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів.

Однак, ОСОБА_1 не виконував своїх обов`язків за кредитним договором, через що, станом на 01 листопада 2024 року має заборгованість перед позивачем в сумі 102 344,08 грн., яка складається з наступного: 15 000 грн. основна сума боргу; 87 344,08 грн. відсотки за користування кредитом, що підтверджено розрахунком.

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором (позивачем), 16 серпня 2022 року між КС «Християнська Фортеця» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №12291/1-п, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі як солідарні боржники.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведення перед судом розміру наявного боргу за кредитом, наявності правових підстав для задоволення позову в повному обсязі і стягненні суми заборгованості в солідарному порядку, як з божника за договором так і з поручителя.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що вказаний кредитний договір було підписано позичальником ОСОБА_1 .

Доказів повернення тіла кредиту у повному обсязі матеріали справи не містять, взяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконав, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість за кредитом підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Як зазначено вище, рішення суду оскаржується в частині позовних вимог, заявлених до боржника ОСОБА_2 як до поручителя. Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Цивільний кодекс України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.

У цьому випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителя, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя відповідно до договору поруки збігається з обсягом відповідальності боржника.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки (16.08.2022 року), порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Як вбачається, матеріали справи містять копію договору поруки укладеного між позивачем та ОСОБА_2 . Відповідно до п.7 зазначеного договору поруки, договір набирає чинності з моменту його підписання і припиняється після виконання умов кредитного договору №12291 від 16 серпня 2022 року.

Як вбачається з копії кредитного договору, зокрема, п.3.1 кредитного договору строк кредиту становить 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту. Тобто строк виконання зобов`язання за кредитом спливає 16 серпня 2024 року.

Як було встановлено судом першої інстанції і не заперечувалося скаржником ОСОБА_2 , основний боржник ОСОБА_1 не виконував своїх обов`язків за кредитним договором, через що, станом на 01 листопада 2024 року має заборгованість перед позивачем в сумі 102344,08 грн., яка складається з: 15 000,00 грн. основна сума боргу; 87 344,08 грн. відсотки за користування кредитом, що підтверджено розрахунком.

Позивач звернувся до суду з позовом до боржника і до поручителя у листопаді 2024 року, що не порушує умов договору поруки №12291/1-П від 16 серпня 2022 року та не суперечить вимогам ч.4 ст.559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки (16.08.2022 року), тобто в межах трьох років.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не застосовано норми матеріального права, яка мала бути застосована, а саме норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки за спливом встановленого законом часу, відхиляються колегією суддів, яка вважає висновкі суду в цій частині такими, що відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник ОСОБА_2 не ставить питання про розмір стягнутої суми боргу, а акцентує увагу на припиненні договору поруки, посилаючись на ст.559 ЦК України, тому суд апеляційної інстанції розглянув скаргу в межах її доводів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди сторони відповідача із судовим рішенням, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не тягнуть його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Куценко Вячеслава Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2025 року у цивільній справі №207/6077/24 за позовом Кредитної Спілки «Християнська Фортеця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 19.11.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв