Справа № 463/3418/25 Головуючий у 1 інстанції: Боброва Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1664/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участі: представника апелянта - адвоката Ткачук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Леляк Ярослава Олександровича на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання дій неправомірними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. про визнання дій неправомірними та скасування постанов.

Із покликанням на добровільне виконання нею рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 червня 2022 та неправомірність дій приватного виконавця просила суд: визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду неправомірними; скасувати постанову про арешт коштів боржника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2; скасувати постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 17.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича:

у частині скасування постанов про арешт коштів боржника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2 та про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 17.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2 залишено без розгляду;

провадження в частині скасування постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_2 закрито;

у частині визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду неправомірними відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Роз`яснено скаржниці право на звернення із вимогою про оскарження постанови про накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні до адміністративного суду.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Леляк Ярослав Олександрович, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають закону.

При розгляді справи судом першої інстанції мала місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також судом першої інстанції істотно порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що судом не аргументується яким чином судом перевірено направлення інших документів виконавчого провадження простим поштовим відправленням, до яких входять всі оскаржувані рішення які розглядалися у вказаному провадженні, та від отримання яких і починається рахуватися строк на їх оскарження.

Вказує, що з урахуванням того, що ОСОБА_1 було виконано рішення суду, шляхом добровільного 23.08.2024 року спрямування на адресу ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; тел. НОМЕР_1 ) 23.08.2024 р. ключів від замка (замків) вхідних дверей будинку за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується накладною № 860 та описом до неї рішення суду було виконано, а відповідно виконавче провадження підлягало закінченню.

Крім того, в ухвалі суду зазначено, що в ході судового розгляду, було встановлено, що під час виїзду приватного виконавця - ключі не підійшли, а отже рішення суду не виконане, про що складено відповідний акт приватним виконавцем.

Яким чином з урахування акту виконавця суд дійшов такого висновку є невідомим, адже згідно відеозапису долученого до вказаного акту вбачається, що ні приватний виконавець ні стягувач не підходили до будинку, не змігши відкрити калитку на подвір`я.

Зазначає, що про вихід на місце чи ініціювання вчинення будь яких виконавчих дій Боржника у вказаному виконавчому провадженні, чи її представника,

Судом першої інстанції було прийнято рішення про не підсудність питання накладення штрафу на скаржницю в рамках виконання рішення суду оскільки вказане рішення є мірою відповідальності у виконавчому провадженні.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що в скарзі йде мова про неправомірні дії приватного виконавця при винесені вказаної постанови, пов`язані саме з діями які були вчинені виконавцем.

Просить скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.

Стягувач та приватний виконавець в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Ткачук А.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 12.06.2024 Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом видачі ОСОБА_3 ключів від замка (замків) вхідних дверей. У вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_1 визнана боржником, а ОСОБА_3 - стягувачем (а.с. 51-52).

17.03.2025 представник стягувача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до приватного виконавця Білецького І.М. із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 53-54).

Постановою приватного виконавця Білецького І.М. від 17.03.2025 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №463/6892/21 від 12.06.2024, виданого Личаківським районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом видачі ОСОБА_3 ключів від замка (замків) вхідних дверей (а.с. 57-58).

Указану постанову приватний виконавець Білецький І.М. направив на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошта (а.с. 59), однак, як слідує із трекінгу даного відправлення - лист повернуто виконавцю 06.04.2025 за закінченням терміну зберігання. (а.с. 60-61).

27.03.2025 року ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_1 направив на електронну адресу приватного виконавця Білецького І.М. заяву про закінчення виконавчого провадження (а.с. 62-63). На підтвердження добровільного виконання рішення суду, до вказаної заяви ОСОБА_5 долучив опис вкладення до поштового відправлення на ім`я ОСОБА_3 «ключі від будинку АДРЕСА_2 » у кількості 1 шт., оголошена цінність 200 грн. та доказ надсилання цього поштового відправлення ОСОБА_3 - накладною Укрпошта від 23.08.2024 (а.с. 64-65).

17.03.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди (а.с.73-74), якою постановлено стягнути із ОСОБА_1 21600,00 грн. основної винагороди.

18.03.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 76-77), якою визначено загальну суму мінімальних витрат - 487 грн 64 коп.

Постановою приватного виконавця від 18.03.2025 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать банку у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 22087 грн 64 коп. (а.с. 78-79).

Актом приватного виконавця Білецького І.М. від 10.04.2025 підтверджується, що при виході за адресою: м. Львів, вул. Кривчицька Дорога, 72а встановлено, що рішення суду боржником не виконано, ключі не передано (а.с 81).

У подальшому 10.04.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу за невиконання рішення суду - 1700,00 грн. (а.с. 82-83).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява №56849/00, "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011 у справі "Агрокомплекс проти України").

У рішенні від 15.10.2009 Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Тобто у даній ситуації слід керуватися інтересами стягувача, оскільки останній вправі очікувати від держави вчинення всіх дій, які б наближали його до виконання судового рішення. У цьому сенсі наявність невиконаного судового рішення не вселятиме стягувачеві надію, що Україна як держава робить усе, аби наблизити його до бажаної ним законної мети - виконання судового рішення, як стадії реалізації права на справедливий суд у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження", як спеціальний нормативний акт, що регулює порядок здійснення виконавчого провадження.

Так, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 3 Закону визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

При цьому, згідно ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України Про виконавче провадження копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як встановлено судом першої інстанції, 27.03.2025 представник боржника направив на електронну адресу приватного виконавця Білецького І.М. заяву про закінчення виконавчого провадження, з огляду на що беззаперечним є висновок, що станом на 27.03.2025 йому вже було відомо про відкриття виконавчого провадження, у протилежному випадку він би не просив його закінчити.

З огляду вищевикладене, скарга повинна бути подана до суду до 07.04.2025, тоді як реально подана лише 13.04.2025, тобто з пропуском строку на звернення до суду. У скарзі не зазначені поважні причини пропуску такого строку.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Згідно частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявником такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 320/7888/16-ц вказано, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення скарги без розгляду в частині скасування постанов про арешт коштів боржника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 18.03.2025 та про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 9 ч. 1ст. 39 цього Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Спірними питаннями, які підлягають з`ясуванню для встановлення наявності підстави для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження», є зміст рішення згідно з виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню, та підтвердження факту його повного виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Рішенням суду зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 шляхом видачі ОСОБА_3 ключів від замка (замків) вхідних дверей.

Як встановлено з матеріалів справи, під час виїзду приватного виконавця - ключі надіслані Ямінською Р.Б. не підійшли, а отже рішення суду не виконане, про що складено відповідний акт приватним виконавцем.

Підставність дій приватного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження та винесення постанов про накладення арешту на кошти боржника та накладення штрафу на ОСОБА_1 за невиконання рішення суду підтверджується відсутністю доказів виконання скаржницею рішення суду в частині передачі ключів.

Відповідно до ч.2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Ч. 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Враховуючи наведене можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, утому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Верховний Суд виклав аналогічну позицію у справах № 14-16цс18 від 06 червня 2018 року, 14-177цс18 від 13.06.2018 року , 14-134цс19 від 29 травня 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17 зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Скарга в частині оскарження постанови про накладення штрафу на боржника не підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України, а підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Леляк Ярослава Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.