КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16359/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Гончарова А. М.,

представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - адвоката Доценко В. В.,

представника відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» - адвоката Сердійчук О. Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду міста Києва у складі судді Захарчук С. С.

від 19 лютого 2025 року

у цивільній справі № 758/7276/19 Подільського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»

про визнання договору факторингу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсним договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012, укладений між АТ «УкрСиббанк» (відповідач-1) та ТОВ «Кредекс Фінанс» (відповідач-2) в частині пункту № 629 додатку № 1 до договору факторингу.

Зазначав, що 18.07.2008 між ним і ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав йому кредит у розмірі 27 000 доларів США.

Ним не було виконано зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим, він добровільно передав предмет застави ТОВ «Кредекс Фінанс» у зв`язку з відступленням права вимоги за договором факторингу між відповідачами. На даний момент TOB «Кредекс Фінанс» змінило назву на ТОВ «Вердикт Капітал».

Згідно до умов вищезазначеного кредитного договору, за згодою сторін було здійснено стягнення на предмет застави, а саме на транспортний засіб Skoda Oktavia, про що 15.12.2012 було складено Акт прийому-передачі автомобіля. Автомобіль було передано уповноваженому представнику ТОВ «Кредекс Фінанс».

Зазначав, що у зв`язку з такими обставинами ПАТ «УкрСиббанк» було надано довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором. Отже банк визнав зобов`язання виконаними.

Згідно до умов кредитного договору, всі грошові зобов`язання забезпечуються предметом застави, вартість якого становила 136240,00 грн. Вимоги за Договором Факторингу № 05/12 від 20.04.2012 виходять з кредитного договору, отже є вже погашеними у повному обсязі.

15.11.2017 АТ «УкрСиббанк» надав у якості відповіді на адвокатський запит Павлік О. Б. завірену належним чином копію акту приймання-передачі та завірену виписку з реєстру заборгованості, з даних документів випливає, що ТОВ «Кредекс Фінанс» не вносив на користь АТ «УкрСиббанк» грошових коштів щодо предмету застави, а саме транспортного засобу Skoda Oktavia, також не було надано інших документів, які б підтвердили факт передачі грошових коштів ТОВ «Кредекс Фінанс» на користь АТ «УкрСиббанк» оскільки у відповідачів відсутні документи, які підтверджують виконання договору факторингу між ними договір факторингу є недійсним.

Оскільки ТОВ «Кредекс Фінанс» не було виконано зобов`язань щодо АТ «УкрСиббанк», тобто правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, то відповідно договір факторингу є недійсним з підстав того, що при укладенні даного договору наміри сторін не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що суперечить чинному законодавству України.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати недійсним договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» в частині пункту № 2629 Додатку № 1 до Договору факторингу.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року відмовлено у задоволені позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту № 2629 Додатку № 1 до Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 щодо передачі прав вимоги за його кредитним зобов`язанням. Зазначає, що 18.07.2008 уклав з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір на суму 27 000 доларів США, зобов`язання за яким були забезпечені заставою автомобіля Skoda Octavia. Стверджує, що 15.12.2012 добровільно передав предмет застави уповноваженому представнику нового кредитора (ТОВ «Кредекс Фінанс») за актом прийому-передачі, після чого банк надав довідку про відсутність заборгованості, фактично визнавши зобов`язання виконаними.

Апелянт наголошує на тому, що звернення стягнення на предмет застави та подальше стягнення заборгованості за договором факторингу № 05/12 від 20.04.2012 є подвійним стягненням, що суперечить засадам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 509 ЦК України. Окремо скаржник звертає увагу на грубі розбіжності у розрахунках заборгованості: згідно з реєстром до договору факторингу станом на 20.04.2012 сума боргу становила 136 240,00 грн (що відповідало вартості заставного майна), проте вже у реєстрі від 14.05.2012 сума безпідставно збільшилася до 260 667,77 грн, тобто зросла на 124 427,77 грн за один місяць без належного обґрунтування.

Також апелянт вказує на відсутність у матеріалах справи належних доказів (первинних бухгалтерських документів, платіжних доручень), які б підтверджували факт оплати ТОВ «Кредекс Фінанс» на користь ПАТ «УкрСиббанк» за відступлення права вимоги, що ставить під сумнів реальність укладення договору факторингу та може свідчити про його недійсність в силу статті 203 ЦК України. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції підійшов до розгляду справи формально, не дослідивши оригінали документів та не перевіривши факт набуття новим кредитором прав вимоги, чим порушив право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та проігнорував практику Європейського суду з прав людини (справа «Руїс Торіха проти Іспанії») щодо обов`язку суду мотивувати свої рішення.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Арсемікова І. В., в інтересах ТОВ «Вердікт Капітал», просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Зазначає, що доводи апелянта про відсутність розрахунків між первісним та новим кредитором спростовуються матеріалами справи, оскільки на виконання умов Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 ТОВ «Вердикт Капітал» (ТОВ «Кредекс Фінанс») сплатило ПАТ «УкрСиббанк» узгоджену суму, що підтверджується платіжними документами від 20.04.2012 року на суми 9 407 208,00 грн та 63 000,00 грн, що є еквівалентом частини загальної ціни договору (1 180 000 доларів США).

Відповідач наголошує, що права вимоги за кредитним договором апелянта були передані належним чином згідно з реєстром заборгованості в новій редакції від 14.05.2012, де сума зобов`язань боржника була зафіксована у розмірі 260 667,77 грн. Стосовно посилання апелянта на передачу транспортного засобу 15.12.2012, відповідач вказує, що ця подія відбулася вже після відступлення права вимоги і не впливає на дійсність самого договору факторингу, оскільки на момент його укладення (квітень-травень 2012 року) зобов`язання існувало.

Окремо відповідач-2 звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України (постанова від 30.11.2016 у справі № 3-1125гс16) та Пленуму ВСУ № 9, зазначаючи, що апелянт не є стороною оспорюваного правочину, а сама заміна кредитора не змінює обсягу його зобов`язань і не порушує його прав, тому він не може вважатися «заінтересованою особою» в розумінні статті 215 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові. Посилаючись на практику Верховного Суду (справи № 910/18036/17 та № 917/1307/18) щодо стандарту доказування «вірогідності доказів», відповідач стверджує, що позивач не надав належних доказів недійсності правочину.

Крім того, ТОВ «Вердикт Капітал» наполягає на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, оскільки апелянт дізнався про зміну кредитора ще 15.12.2012 під час підписання акту прийому-передачі авто, або щонайпізніше у лютому 2016 року, коли подавав позов у справі № 756/3010/16, тоді як даний позов подано лише у травні 2019 року, тобто зі значним пропуском трирічного строку. Відповідач просить залишити рішення без змін, застосувати позовну давність та стягнути з апелянта очікувані витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

АТ «УкрСиббанк» у своєму відзиві заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними та такими, що ґрунтуються на хибному тлумаченні законодавства й суперечливій поведінці самого позивача. Банк наголошує, що правомірно відступив права вимоги за кредитним договором № 0 від 18.07.2008 (сума кредиту 27 000 доларів США) на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» на підставі Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012, умови якого були повністю виконані сторонами.

На підтвердження реальності та оплатності факторингу Відповідач-1 зазначає, що ТОВ «Кредекс Фінанс» здійснило повний розрахунок за придбані права вимоги, перерахувавши банку кошти кількома траншами, зокрема 20.04.2012 суми у розмірі 9 407 208,00 грн та 63 000,00 грн, а 11.06.2012 - платіж закриття у розмірі 51 814 804,00 грн та 3 252 633,00 грн (з урахуванням коригування на суму 1 180 000 доларів США за міжбанківським курсом), що підтверджується копіями платіжних документів.

Банк звертає увагу на преюдиційні обставини, встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2018 у справі № 756/3010/16, яким підтверджено, що 14.12.2012 позивач добровільно уклав із новим кредитором (ТОВ «Кредекс Фінанс») договір про погашення заборгованості, передавши в рахунок боргу автомобіль Skoda Octavia оціночною вартістю 98 400,00 грн, та, підписавши цей документ, особисто визнав залишок непогашеного боргу в розмірі 116 555,66 грн.

Посилається на практику Верховного Суду (зокрема, постанови від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 та від 20.12.2023 у справі № 759/2606/19-ц), зазначаючи, що ініціювання спору про недійсність правочину без доведення факту порушення конкретних майнових прав чи інтересів позивача є недопустимим, а відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, банк підтримує свою заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивач був обізнаний про зміну кредитора щонайменше з 2012 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача (скаржника) підпримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Представники відповідачів заперечили проти задоволення скарги із підстав викладених у поданих відзивах, просили залишити рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справ вбачається, що 18.07.2008 між позивачем та АТ «Укрсиббанк» укладено договір споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0. На підставі даного договору позивачем отримано кредитні кошти в розмірі 27 000,00 доларів США. Згідно пп. 1.2.2. п. 1.2 Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 18.07.2008 позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 20.07.2015.

20.04.2012 між AT «Укрсиббанк» (відповідачем-1) та ТОВ «Кредекс Фінанс» (відповідачем-2) було укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до якого останньому перейшло право вимоги до боржника щодо виконання умов за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 18.07.2008.

14.05.2012 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Акт приймання-передачі, відповідно до якого Відповідач 1 передав Відповідачу 2 передав права вимоги за кредитами.

14.05.2012 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір про внесення змін до договору факторингу №05/12 від 20.04.2015.

11.06.2012 між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Акт приймання-передачі, відповідно до якого Відповідач 1 передав Відповідачу 2 передав права вимоги за кредитами.

Відповідно до реєстру заборгованості боржників в новій редакції до договору від 14.05.2012 про внесення змін до Договору факторингу №05/12 від 20.04.2012 сукупний розмір вимог за кредитним договором №0 від 18.07.2008 у гривневому еквіваленті станом на 14.05.2012 складає 260 667,77 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору Клієнт (Відповідач 1) зобов`язується відступити Фактору (Відповідач 2) право вимоги за кредитами, а Фактор зобов`язується придбати Права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим Договором.

Згідно до п.3.1. цього Договору у Дату підписання цього Договору Фактор зобов`язаний сплатити клієнту гривневий еквівалент суми 1 180 000,00 доларів США, що розраховується на підставі Міжбанківського валютного курс.

Відповідно до п.3.3. Договору Відповідач 2 повинен сплатити Відповідачу 1 платіж закриття (гривневий еквівалент суми, що дорівнює Розрахунковій сумі в доларах США мінус 1 180 000,00 доларів США, що розраховується на підставі Міжбанківського валютного курсу).

Відповідач-2 на виконання умови вказаного Договору направив Відповідачу-1 20.04.2012 9 407 208,00 грн та 63 000,00 грн, що підтверджено меморіальними ордерами (а.с. 164-166 т. 1).

Таким чином, Відповідач-2 виконав умови Договору, сплатив суму, що дорівнює ціни продажу, прийняв права вимоги за кредитами, в тому числі і за кредитним договором № 0 від 18.07.2008.

Також у матеріалах справи наявне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2018, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2018, у справі № 756/3010/16-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрсиббанк», ТОВ «Кредекс Фінанс» про визнання договору недійсним, з застосуванням наслідків недійсності правочину, визнання дій такими, що є нечесною підприємницькою діяльністю, визнання виконаними зобов`язання, стягнення моральної шкоди.

Вказаним рішенням встановлено, що внаслідок укладення 20.04.2012 Договору факторингу № 05/12 обсяг прав та обов`язків позивача щодо сплати кредитної заборгованості не погіршився та не змінився; 14.12.2012 між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредекс Фінанс», як новим кредитором, було укладено Договір про погашення заборгованості (ТЗ) за Кредитним договором №0 від 18.07.2008. Згідно п. 2.1 зазначеного договору від 14.12.2012 сторони домовились, що боржник в якості погашення заборгованості перед ТОВ «Кредекс Фінанс» за Кредитним договором передає у власність кредитору транспортний засіб «Skoda Oktavia» (Предмет застави), який за взаємною згодою сторін оцінений в сумі 98 400,00 грн. У пункті 2.5 договору передбачено, що сума заборгованості, що залишилась не погашеною після передачі у власність Предмету застави, складає 116 555,66 грн. Зі змісту вказаного вище Договору про погашення заборгованості (ТЗ) за Кредитним договором №0 від 18.07.2008 судом встановлено, що позивач самостійно визнав суму заборгованості та підписав вказаний договір. Своїми підписами позивач підтверджує, що ознайомлений з умовами договору та погодився на них.

Звертаючись до суду позивач виходячи із того, що кредитні зобов`язання були повністю погашені шляхом передачі предмета застави, а факт оплати новим кредитором права вимоги не підтверджений первинними документами, вважав, що оспорюваний договір факторингу не спрямований на реальне настання правових наслідків і підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із положень ст. ст. 1077, 512, 514 ЦК України, зазначивши, що заміна кредитора відбулася правомірно, а наявні платіжні документи підтверджують реальність розрахунків між відповідачами. Встановивши, що позивач не довів недодержання сторонами вимог ст. 203 ЦК України та факту порушення своїх прав, оскільки обсяг його зобов`язань не змінився, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним за ст. 215 ЦК України. З огляду на недоведеність позовних вимог відповідно, суд відмовив у позові по суті, не застосовуючи наслідки спливу позовної давності (ст. 267 ЦК України).

Колегія суддів погоджується із таким висновком з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспоренні відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Згідно з статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2022 у справі № 489/6398/20 (провадження № 61-18279св21) із посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що «договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має наступні ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови. З наведеного слідує, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому».

Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі здійснюється відповідно до положень Глави 73 ЦК України - «Факторинг», яка встановлює спеціальні вимоги до даного виду договорів, його предмет, який визначений статтею 1078 ЦК України, суб`єктний склад (клієнт та фактор, яким може бути банк або інша фінансова установа в силу частини третьої статті 1079 ЦК України) та регулює взаємовідносини між боржником, клієнтом і фактором. Отже, правочин, за яким відбувається наступне відступлення фактором права вимоги до боржника має відповідати правовій конструкції саме договору факторингу, яка визначена положеннями статті 1077 України (постанови Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 904/6226/17, від 19.10.2021 у справі № 916/596/20).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваний Договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012 суперечить вимогам закону, інтересам держави і суспільства або його моральним засадам (ст. 203 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір факторингу є недійсним через відсутність доказів оплати (первинних бухгалтерських документів) та фіктивність правочину, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Зокрема, факт виконання грошових зобов`язань ТОВ «Кредекс Фінанс» перед АТ «УкрСиббанк» підтверджується копіями меморіальних ордерів, що свідчить про оплатність відступлення права вимоги та реальний характер факторингової операції. Апелянт не надав суду жодних належних доказів, які б ставили під сумнів достовірність цих платіжних документів або свідчили про їх фіктивність.

Твердження апелянта про те, що його зобов`язання за кредитним договором були припинені у повному обсязі шляхом передачі предмета застави (автомобіля Skoda Octavia), а стягнення боргу новим кредитором є «подвійним стягненням», є безпідставними та спростовуються преюдиційними обставинами, встановленими рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2018 у справі № 756/3010/16-ц. Вказаним судовим рішенням встановлено, що вартість переданого автомобіля (98 400,00 грн) не покрила всієї суми заборгованості, а залишок боргу у розмірі 116 555,66 грн був узгоджений сторонами, про що позивач власноруч підписав Договір про погашення заборгованості від 14.12.2012. Таким чином, на момент звернення з даним позовом існування непогашеного грошового зобов`язання є доведеним фактом, а заміна кредитора у цьому зобов`язанні не призвела до подвійного стягнення.

Аргументи апеляційної скарги щодо порушення банківської таємниці при відступленні права вимоги не можуть бути підставою для визнання договору факторингу недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Передача інформації про боржника та стан його заборгованості є необхідною умовою для виконання договору факторингу (ст. 1077 ЦК України) та реалізації прав нового кредитора, що не суперечить чинному законодавству.

Суд першої інстанції вірно встановив, що оскаржуваний правочин не порушує майнових прав та інтересів апелянта. Заміна кредитора у зобов`язанні (ст. 512 ЦК України) не потребує згоди боржника (ст. 516 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом, та не змінює обсягу його зобов`язань. Позивач не довів, яким чином визнання недійсним договору факторингу, укладеного між Банком та фінансовою компанією, відновить його права, враховуючи, що факт отримання кредитних коштів та наявність заборгованості ним не заперечуються.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо незгоди з розрахунками заборгованості у реєстрах, зводяться до переоцінки доказів і не стосуються предмета спору про недійсність правочину, а підлягають вирішенню у спорах про стягнення заборгованості.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов