У Х В А Л А

Іменем України

21 листопада 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І. розглянув без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та відшкодування моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

15.10.2025 адвокат Боровик І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до суду з цим позовом, в якому просить:

- визнати за ОСОБА_1 право на спадщину за законом у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Седлецьку Тетяну Анатоліївну видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом та здійснити державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру;

- стягнути з відповідачів на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн;

Також Представник позивача просить стягнути з Відповідачки судові витрати.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що після смерті його дядька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він є спадкоємцем першої черги за правом представлення відповідно до статті 1263 ЦК України, оскільки його батько спадкоємець першої черги помер раніше спадкодавця. Позивач у встановлений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, однак приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на статтю 1258 ЦК України та ігноруючи інститут спадкування за правом представлення.

Представник позивача вказує, що нотаріус неправомірно надав перевагу ОСОБА_2 , що фактично позбавило Позивача можливості оформити спадкові права. Дії нотаріусів є дискримінаційними, вчиненими всупереч вимогам Закону України «Про нотаріат».

Позивач також зазначає, що внаслідок неправомірних дій нотаріусів і Відповідачки він зазнав моральної шкоди, оскільки був безпідставно позбавлений можливості реалізувати право на спадкування.

21.10.2025 Суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі.

Позивач разом з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову, в якій просить:

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачці ОСОБА_2 ;

Зобов`язати Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень тимчасово утриматися від прийняття державної реєстрації будь-яких прав та обтяжень на зазначену квартиру до прийняття судом остаточного рішення.

Заява обґрунтована тим, що спірна квартира має значну майнову цінність і може бути відчужена або обтяжена Відповідачкою чи третіми особами до ухвалення рішення суду, що унеможливить або істотно ускладнить виконання рішення в разі задоволення позову.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, виснував, що відсутні підстави для її задоволення з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).

За висновком Великої Палати Верховного Суду ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (пункт 47 постанови від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

Ураховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, Суд не вбачає достатніх підстав для накладення арешту, про який зазначає Позивач у своїй заяві, оскільки не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Хоча Позивач і стверджує про ризик, що Відповідачка у справі може вчиняють дії чи щодо відчуження квартири, яка є предметом спору, на користь інших осіб, однак жодних конкретних доказів на підтвердження таких дій не надано.

З 26.06.2024 Відповідачка набула право власності на спірну квартиру, однак по цей день вона є влисником квартири, що підтверджується відповіддю №2031223 від 21.11.2025 з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

З цих підстав Суд відмовляє у задоволенні заяви.

Керуючись статтями 149, 150, 152, 153, 261 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

У забезпеченні позову ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та заборону вчиняти певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту підписання суддею ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО