ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/9532/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

13 листопада 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.,

за участю секретаря Парубець А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Кей-Колект») звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі то тексту - відповідач 2, ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.11.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого останній було надано кредит у сумі 153 000,00 доларів США строком до 29.11.2027 зі сплатою за користування кредитними коштами 10,80 % річних. З метою повного та своєчасного виконання забов`язання за кредитним договором між Акціонерним комерційним іннваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 68155 від 29.11.2006, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за свoєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням остнньою умов кредитного договору та договору поруки позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу № 1, за яким право вимоги кредитної заборгованості за кредитним договором № 0 від 29.11.2006 перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14.07.2025 позовну заяву було залишено без руху.

Позивач належним чином та у встановлений судом строк усунув недоліки.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.07.2025 відкрито провадження у справі за даним позовом в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав заяву у якій просив проводиити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи та/або відзиву на позов до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.11.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого останній було надано кредит у сумі 153 000,00 доларів США строком до 29.11.2027 зі сплатою за користування кредитними коштами 10,80 % річних.

Згідно п. 1.1 Договору про надання споживчого кредиту Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 153 000,00 (сто п`ятдесят три тисячі доларів США 00 цнт) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 772 650,00 (сімсот сімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят грн 00 коп), за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору.

Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 29.11.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі Додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього Договору на підставі будь-якого з п. п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 Договору (п. 1.2.2. вказаного Договору).

За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 10,80 % річних (п. 1.3.1. вказаного Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору № 0, у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним Договором Банком приймається:

- застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме трикімнатної квартири, загальною площею 93,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та є власністю ОСОБА_1 , код за ДРФО НОМЕР_1 ;

- порука ОСОБА_2 , код за ДРФО НОМЕР_2 .

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого став ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 68155 від 29 листопада 2006 року (далі по тексту - Договір поруки).

Відповідно до умов Договору поруки, відповідач 2 зобов`язується відповідати у повному обсязі за виконання відповідачем 1 усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність відповідача 1 та відповідача 2 є солідарною.

Згідно п. 2.2. Договору поруки, у випадку невиконання відповідачем 1 його зобов`язань за Кредитним договором, позивач має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до відповідача 2.

29.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки № 34410, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № з-2228.

Згідно п. 1.1 Договору іпотеки Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п. 1.4. цього Договору. За домовленістю сторін вартість майна на дату укладення договору становить 858 854 гривень 00 копійок.

Предмет Іпотеки складається з трикімнатної квартири, загальною площею 93,60 кв. м, жила площа квартири 45,50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.4. Договору іпотеки).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Разом з тим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як зазначає позивач у позовній заяві, станом на 18.03.2025 р. заборгованість за Кредитним договором № 0 від 29 листопада 2006 року складає: 168 786 (сто шістдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят шість) доларів 95 центів США, з яких: заборгованість по кредиту 132 666,42 доларів США, заборгованість по відсотках 36 120,53 доларів США, що на дату розрахунку еквівалентно 6 994 446,81 грн (шість мільйонів дев`ятсот дев`яносто чотири тисячі чотириста сорок шість гривень 81 коп), з яких: заборгованість за кредитом 5 497 630,11 грн, заборгованість по відсотках 168 786,95 грн.

Позивач стверджує, що на день подачі позовної заяви до суду вартість майна, яким забезпечено виконання зобов`язання за Кредитним договором складає 65 000,00 дол. США, тому кредитором заявляється до стягнення сума в межах вартості предмета забезпечення, що дорівнює заборгованості по кредиту за період з 29.11.2018 по 29.11.2027 в розмірі 65 571 (шістдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят одна тисяча) доларів 84 центи США, що в гривневому еквіваленті складає 2 730 313,05 грн.

При цьому позивач вказує, що розрахунки ним було проведено за курсом НБУ станом на 18.03.2025, за яким 1 дол. США = 41,4395 грн.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 1.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальника та/або поручителя, в тому числі за Договором кредиту № 0 від 29.11.2006, Договором поруки № 34410 від 29.11.2006.

Таким чином, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «УкрСиббанк» втратив такі права.

Згідно з ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Частиною 1 статті 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до п. 3.5. договору факторингу № 1 клієнт зобов`язується за власний рахунок повідомити кожного боржника і гаранта про відступлення прав вимог за формою згідно з Додатком 3 до цього договору протягом 30 робочих днів з дати відступлення.

При цьому, матеріали позову не містять будь-яких належних доказів на підтвердження того, що сторони договору повідомили відповідачів щодо відступлення прав вимоги особисто або через сайт, у встановленому законом порядку.

Однак, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та розділу ІІІ Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Стаття 517 ЦК України передбачає, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Проте, позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними.

Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір.

Розмір грошової вимоги позивач обґрунтовує розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, виконаним позивачем.

Однак, такий розрахунок не є первинним документом, не містить інформації про підстави нарахування зазначеної в позові суми, її складових, а фактично є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може бути доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором № 0 від 29.11.2006 позивачем до суду не надано.

Окрім того, позивач заявляє позовні вимоги в межах вартості майна, яким забезпечено зобов`язання водночас зазначаючи, що "на сьогоднішній день ринкова вартість майна, переданого в забезпечення виконання основного зобов`язання складає 65 000,00 доларів США", проте доказів на підтвердження зазначеної вартості до матеріалів позовної заяви не долучено.

У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 "Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю майна розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані звіт про оцінку майна, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також дійсна вартість майна може підтверджуватись висновком суб`єкта оціночної діяльності.

Таким чином, позивачем не вказано дійсну вартість нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири, загальною площею 93,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка передана у забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 0 від 29.11.2006.

Про те, якими міркуваннями позивач керувався при визначенні вартості вказаної квартири у сумі 65 000,00 доларів США, ним не зазначено, покликань у цьому контексті на п. 1.1. Договору іпотеки № 34410 від 29.11.2006, за яким, зокрема, встановлено, що за домовленістю сторін вартість майна на дату укладення договору становить 858 854,00 грн - останній не наводить.

Відтак навіть якщо позивач зазначаючи, що вартість нерухомого майна, яким забезпечено зобов`язання, становить 65 000,00 доларів США, керувався зафіксованою в п. 1.1. Договору іпотеки № 34410 від 29.11.2006 вартістю майна на дату укладення договору, то суд вважає за необхідне вказати, що у даній позовній заяві, в якій позивачем заявляється до стягнення сума в межах вартості предмету забезпечення, вартість об`єкту нерухомості має визначатись не Договором іпотеки № 34410 від 29.11.2006, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № з-2228, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а дійсною, тобто за висновком спеціаліста-оцінювача.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

«Стандарт доказування» використовується для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Нині у системі вітчизняного права існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або «перевага доказів» та «поза розумним сумнівом». На безпідставність застосування стандарту доведеності «поза розумним сумнівом» під час вирішення цивільних справ вказує постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 668/9918/13-ц. Тому, саме стандарт «баланс імовірностей» має застосовуватися під час вирішення цивільної справи. Це означає, що суд повинен вирішити, чи являється ймовірність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України).

За таких обставин суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності та розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, стандарт доказування позивачем не виконано, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із його недоведеністю.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Оскільки в позові відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 76, 89, 263-264, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: