Справа № 450/296/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/2087/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участі: представників третьої особи ОСОБА_1 , Дацко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович, ОСОБА_1 про визнання удаваним договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 13.12.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 1724, що в дійсності укладено договір дарування; судові витрати покласти на позивача у справі.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є бабусею позивачки ОСОБА_5 по материнській лінії. За життя бабуся набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , площею 22,6 кв.м. на підставі ордера №10 від 29.03.1987 року, виданого виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради депутатів трудящих. ОСОБА_5 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . За її твердженням, після народження вона неодноразово чула від бабусі про намір подарувати їй зазначену квартиру. 11.09.2007 року позивачка була зареєстрована в цій квартирі, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. У 2011 році ОСОБА_5 вступила у шлюб з ОСОБА_1 . Після трьох років проживання в будинку батьків чоловіка, подружжя переїхало до квартири, розташованої за вказаною адресою. У 2012 році бабуся позивачки мала намір виїхати на заробітки до Італії, у зв`язку з чим, за твердженням позивачки, вирішила подарувати їй квартиру. Із обґрунтування позивача, її чоловік запропонував оформити дарування через знайомого нотаріуса, взявши на себе усі витрати. Позивачка стверджує, що 13.09.2012 року разом з бабусею та чоловіком прибула до приватного нотаріуса, де підписала документи, переконана у тому, що укладає саме договір дарування. Оплату всіх витрат здійснив чоловік, а оригінал договору він забрав із собою. Позивачка наголошує, що ніяких грошових коштів бабусі не передавала, а сама бабуся коштів не отримувала. У подальшому плани бабусі щодо виїзду за кордон не реалізувались у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Вона залишилася проживати в Україні. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано 09.11.2022 року за ініціативою останнього. Після розірвання шлюбу чоловік виїхав із квартири, забравши з собою частину майна, документи та один із автомобілів. Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу колишній чоловік почав вимагати в неї грошову компенсацію або частину квартири, погрожував судовим позовом. У жовтні 2023 року ОСОБА_5 отримала з Пустомитівського районного суду матеріали цивільної справи № 450/3395/23 за позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. У додатках до позову містилася копія договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року, відповідно до якого позивачка нібито придбала зазначену квартиру, а не отримала її в дарунок, як вважала раніше. Про існування цього договору купівлі-продажу позивачка дізналася лише з позовної заяви свого колишнього чоловіка. За її твердженням, вона ніколи не мала наміру купувати цю квартиру, не передавала жодних коштів бабусі та не укладала з нею жодної домовленості про продаж майна. Натомість її воля та воля дарувальника була спрямована саме на укладення договору дарування. У зв`язку з цим ОСОБА_5 вважає, що договір купівлі-продажу від 13.09.2012 року є удаваним правочином, який насправді приховує договір дарування, і був сфальсифікований або підготовлений без її повного усвідомлення змісту. У зв`язку із вищенаведеним просить позов задоволити повністю.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович, ОСОБА_1 про визнання удаваним договору купівлі-продажу відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується.

Вказує, що на момент укладення спірного договору перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Організацією та укладенням спірного договору дарування займався саме чоловік позивачки ОСОБА_1 .

Вважає що ОСОБА_6 шляхом обману та зловживанням її довірою, запевняв що допоможе оформити договір дарування, так, щоб платити менше оподаткування, а в результаті домовився про укладення договору купівлі-продажу, а не дарування.

Зазначає, що сторона позивача та відповідача в судових засіданнях заперечили факт укладення договору купівлі-продажу, а підтвердили своє волевиявлення щодо укладення нотаріально посвідченого 13.09.2012 року договору дарування. На підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 не надав жодного доказу, в тому числі доказів про передачу грошових коштів в сумі 116 902 грн.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

07 листопада 2025 року представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншій справі.

10 листопада 2025 року представник ОСОБА_3 Бегей І.С. подала заяву про відкладення розгляду справи. Вказує, що не має можливості прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з сімейними обставинами.

Колегія суддів вважає, що клопотання до задоволення не підлягають, оскільки ніяких підтверджуючих документів до клопотань не було додано.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників третьої особи ОСОБА_1 Коцюбинської Л.С., Дацко А.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку що доводи позивача та відповідно відповідача про удаваність договору купівлі-продажу є безпідставними, надуманими та не підтверджуються жодними належними, допустимими чи достовірними доказами. Зазначені твердження про обман, змову або нібито відсутність відомостей про укладення договору мають суто характер припущення і не можуть бути покладені в основу судового рішення. Натомість у матеріалах справи наявні об`єктивні та переконливі докази, що спростовують позицію позивача.

Указані обставини свідчать про наявність у сторін реального волевиявлення, усвідомлення змісту правочину та наміру на досягнення його правових наслідків. Жодних правових чи фактичних підстав вважати договір удаваним судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Солонка Пустомитівського (теп. Львівського) району Львівської області, з однієї сторони ОСОБА_3 , 1945 року народження, (ПРОДАВЕЦЬ), з другої сторони ОСОБА_9 , 1987 року народження (ПОКУПЕЦЬ) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З., зареєстрований в реєстрі за № 1724.

За вказаним договором ПРОДАВЕЦЬ продала, а ПОКУПЕЦЬ купила квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 22,2 кв.м., загальна площа становить 43,6 кв.м. згідно з витягом з рестру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 11.09.2012 року (номер витягу 35461845, реєстраційний номер 37591198). Ця квартира належить ПРОДАВЦЕВІ на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області 27.12.1993 року на підставі розпорядження (наказу) від 11.12.1993 року №12/1, яке зареєстроване Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1993 року у реєстрову книгу за №3. Відчужувана квартира знаходиться у стані, який є повністю придатний для використання її за цільовим призначенням і прихованих недоліків, самовільних переобладнань чи інших дефектів, про які не було б проінформовано ПОКУПЦЯ, квартира немає. ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується вживати заходів для того, щоб технічний стан квартири до передачі її ПОКУПЦЕВІ не погіршувався. ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується не демонтувати сантехнічне, електротехнічне та інше обладнання, наявне на момент огляду квартири ПОКУПЦЕМ. У разі невиконання цього обов?язку ПРОДАВЕЦЬ зобов?язується відшкодувати завдану шкоду. Квартира візуально оглянута ПОКУПЦЕМ до підписання цього договору. Продаж вчиняється за 116 902 гривні, 00 копійок, які повністю сплачені ПОКУПЦЕМ ПРОДАВЦЕВІ до підписання цього договору, про що ПРОДАВЕЦЬ своїм підписом під цим договором підтверджує отримання нею повного розрахунку, і грошових претензій до ПОКУПЦЯ не має. Інвентаризаційна оцінка квартири, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» становить: 116 902 (сто шістнадцять тисяч дев?ятсот дві) гривні, 00 копійок. ПРОДАВЕЦЬ довела до відома ПОКУПЦЯ, а ПОКУПЕЦЬ прийняла до уваги, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, в спорі, під забороною відчуження та арештом не перебуває, обтяжень, а також будь - яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, а також гарантує, що заборгованості за комунальними чи іншими платежами щодо відчужуваної квартири немає.

У вищезазначеному договорі також вказано, що сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь - якого примусу як фізичного, так і психічного, а також що Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 відчужуваної квартири, перевірено.

Згідно заяви ОСОБА_1 , засвідченої приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. 3. від 13.09.2012 року, яку зареєстровано в реєстрі за № 1723, купівля цієї квартири ОСОБА_9 вчиняється за згодою чоловіка ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: село Піски Пустомитівського району Львівської області.

Право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), виданого Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області 27.12.1993 року на підставі розпорядження (наказу) від 11.12.1993 року №12/1, яке зареєстроване Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.12.1993 року у реєстрову книгу за №3 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35461845 від 11.09.2012 року, та про що остання 13.09.2012 року подала приватному нотаріусу Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблому Л. З. заяву, згідно змісту якої така стверджує, що вищезгадана квартира є її особистою приватною власністю.

З квитанції № 105 від 13.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_9 було здійснено оплату на рахунок ГУ ДКСУ у Львівської області у розмірі 1169 грн. 02 коп., де у графі «призначення», окрім іншого вказано збір з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За статтями 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: "Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним".

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин учинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22), від 22 лютого 2023 року в справі № 755/912/21 (провадження № 61-11314св22)).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу удаваним на підставі статті 235 ЦК України, ОСОБА_5 посилалась на те, що правочин купівлі-продажу квартири, укладений 13.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , є удаваним і фактично приховує договір дарування.

В той же час ОСОБА_5 на обґрунтування своїх вимог зазначала, що була введена в оману ОСОБА_1 , а також вказувала, що про сам факт укладення саме договору купівлі-продажу дізналася лише 26.10.2023 року.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 виклав висновок про те, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені доводи не знайшли свого підтвердження. Зміст договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2012 року прямо свідчить про те, що сторони усвідомлювали правовий характер укладеного правочину, в тому числі і ОСОБА_3 , яка виступала в якості продавця. В договорі чітко зазначено, що ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_9 прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . У договорі також зазначено факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 116 902,00 грн. від покупця ОСОБА_9 . Твердження позивача про відсутність фактичної передачі коштів залишаються голослівними та не підтверджені жодними доказами у матеріалах справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови,що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.