Номер провадження: 22-ц/813/373/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
09.10.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач Одеська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , юридичний департамент Одеської міської ради
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року,
за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , юридичний департамент Одеської міської ради,
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в обґрунтування зазначивши, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на підставі п`яти постанов Київського районного суду м. Одеси, які були постановлені судом в один день - 19 квітня 2007 року, отримали у власність за рішеннями суду земельні ділянки. За апеляційними скаргами заступника прокурора Одеської області зазначені постанови Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року щодо п`яти спірних земельних ділянок скасовані постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2010 року, від 13 грудня 2010 року, від 01 лютого 2011 року, від 16 березня 2011 року, від 24 травня 2012 року.
На підставі наведеного прокуратура Одеської області ініціювала звернення до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради з відповідними позовами про визнання недійсними договорів та витребування п`яти спірних земельних ділянок у ОСОБА_5 . Зазначала, що рішенням від 26 травня 2014 року Київський районний суд м. Одеси у цивільній справі № 520/7194/13-ц у задоволенні позовної заяви прокуратури Одеської області відмовив у повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням від 23 грудня 2014 року Апеляційний суд Одеської області у цивільній справі № 520/7194/13-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року, задоволено апеляційну скаргу прокуратури Одеської області та задоволено позов прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27 травня 2008 року, що укладені між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнав недійсними державні акти на право власності на п`ять земельних ділянок, що видані на ім`я ОСОБА_12 , та витребував у ОСОБА_12 п`ять спірних земельних ділянок на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
У період часу між ухваленням рішення Київським районним судом м. Одеси від 26 травня 2014 року та рішення Апеляційним судом Одеської області від 23 грудня 2014 року у цивільній справі № 520/7194/13-ц, ОСОБА_5 відчужила п`ять земельних ділянок ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу від 28 листопада 2014 року. 07 червня 2017 року прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовними заявами до ОСОБА_1 про витребування п`яти спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Рішеннями від 12 грудня 2017 року Київський районний суд м. Одеси у цивільних справах № 520/6562/17, № 520/6560/17, № 520/6559/17, № 520/6561/17, № 520/6563/17 у задоволенні позовних вимог прокуратури відмовив за відсутністю предмета спору, оскільки під час розгляду справ відбулось об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами :45:008:0007, :45:008:0006, :45:008:0005 в одну земельну ділянку, загальною площею 0,2340 га, з кадастровим номером :45:008:0032 у АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та земельних ділянок за кадастровими номерами :45:008:0003 та :45:008:0009 в одну земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, у АДРЕСА_4 , кадастровий номер :45:008:0031, та роз`яснив позивачам право на звернення до суду за захистом свої порушених прав з аналогічним позовом, але щодо об`єднаних земельних ділянок. Звертала увагу на те, що впродовж останніх десяти років Одеська міська рада, так як і інші органи державної влади вживали заходи для повернення у судовому порядку земельних ділянок комунальної власності, які вибули поза волею власника - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, проте треті особи та теперішній власник ОСОБА_1 вчиняють дії, що унеможливлюють відновлення порушених прав.

З огляду на викладені обставини, просила суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 0,234 га, у АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0032, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, у АДРЕСА_4 , кадастровий номер :45:008:0031, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101; встановити порядок виконання рішення суду, а саме, що це рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності на зазначені земельні ділянки за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Короткий зміст судових рішень

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 31 січня 2020 року позовні вимоги Одеської міської ради задоволені. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 придбав земельні ділянки (які надалі об`єднав, за наслідком чого утворені дві нові), стосовно яких встановлено, що останні вибули з власності держави у незаконний спосіб, поза її волею, та надалі відчужені особами, які не мали право на їх відчуження. На час укладення договорів купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_1 придбав зазначені ділянки, ОСОБА_5 була обізнана про наявне судове провадження щодо витребування з її володіння спірного майна.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року скасовано, справу № 947/23840/19 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що доводи апеляційної скарги про неповідомлення відповідача належним чином про дату, час і місце судового засідання є надуманими, оскільки спростовані матеріалами справи. Зазначив, що місцевий суд порушив норми процесуального права, оскільки суд ухвалив рішення в той же день, коли було призначено підготовче засідання, без повідомлення відповідача про призначення судового засідання щодо розгляду справи.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року касаційну скаргу Мартинчука Владислава Валерійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , задоволено частково; постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В постанові суду касаційної інстанції зазначено, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновки та вказівки суду касаційної інстанції про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки суд ухвалив рішення у той же день, коли було призначено підготовче засідання, без повідомлення відповідача про призначення судового засідання, зазначаючи, що із справи вбачається, що 31 січня 2020 року підготовче засідання оголошено продовженим, за відсутності у засіданні відповідача та його представника, у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення справи відмовлено, закрито стадію підготовчого засідання. За клопотанням представника позивача про необхідність розпочати розгляд справи по суті суд розпочав розгляд справи та ухвалив рішення у справі. При цьому, судом зауважено, що відповідач був обізнаний стосовно проведення підготовчого судового засідання 31 січня 2020 року о 10 годині, однак про те, що в цей день справа буде розглядатися по суті, повідомлений не був. Місцевий суд цих вимог закону не дотримався і розглянув справу за відсутності належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою відповідача. Апеляційним судом двічі залишено дану обставину поза увагою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_13 просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року скасувати та у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, неповно зсування судом всіх обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована проведення судом першої інстанції розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , який не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, стверджуючи, що судом не було призначено судового засідання для розгляду справи по суті на окрему дату, 31.01.2020 року в судовому засідання завершено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті, чим обмежено право ОСОБА_1 на участь у розгляді справи. Наведені обставини, на думку скаржника, свідчать про порушення судом першої інстанції порядку розгляду встановленого ЦПК України та є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Також скаржником зауважено, що судом під час розгляду справи не досліджено належним чином надані ОСОБА_1 доказів на які останній посилався на підставу своїх заперечну, у зв`язку із чим не надано належної оцінки відповідним обставинам, на які міститься посилання особи, при розгляді питання пропорційності втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_1 , зазначаючи, що таке втручання не переслідувало законну мету та у витребуванні майна на користь держави з метою лише самого витребування відсутній суспільний інтерес. При цьому, скаржником зауважено, що цільовим призначенням земельних ділянок, які витребовуються - «для будівництва та обслуговування житлово будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та на даних земельних ділянках розміщені житлові будинки, які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, та були побудовані і зареєстровані у встановленому законом порядку. Тому, скаржником стверджується, що навіть після витребування земельних ділянок, що є предметом спору на користь Одеської міської ради, дані земельні ділянки мають залишитися у користуванні ОСОБА_1 . Окрім наведеного, скаржником також звертається увага на те, що попередній власник ОСОБА_5 була добросовісним набувачем земельних ділянок та судом безпідставно не надано оцінки обставинам добросовісного користування та здійснення фінансування протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: АДРЕСА_5 на загальну суму 6072290,66 грн ОСОБА_1 та попередніми власниками з відома та згоди Одеської міської ради.

Однак, судом безпідставно ненадана оцінка вказаним обставинам, а саме, що за рахунок власників земельних ділянко були понесені багатомільйонні витрати спрямовані на збереження майна, витрати на поліпшення земельних ділянок, будівництво на них житлових будинків, що ринкова вартість земельних ділянок зросла до 17119607, грн в порівняні з нормативною вартістю 2890911,09 грн, що свідчить про понесення власниками численних витрат, про які держава була обізнана на понесення яких надавала згоду.

Також стверджується, що судом першої інстанції невірно визначено початок перебігу строку позовної давності на звернення Одеської міської ради із позовом у даній справі з моменту коли Одеській міські раді стало відомо про порушення її права власності з боку ОСОБА_1 , у зв`язку із чим скаржником зазначається, що земельні ділянки вибули із володіння Одеської міської ради ще 19 квітня 2007 року на підставі п`яти постанов Київського районного суду м. Одеси, що згодом були скасовані, а тому саме з вказаної дати повинен відраховуватися строк позовної давності у даній справі.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.04.2023 року справу призначено до розгляду.

22.01.2024 року в судовому засіданні ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 , від імені кого діє адвокат Мартинчук В.В., про приєднання додаткових пояснень до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.06.2025 року вирішено питання про долучення до матеріалів справи пояснення ОСОБА_1 від 03.06.2025 року та заперечення Одеської міської ради від 12.06.2025 року.

ОСОБА_1 судову повістку отримав 01.09.2025 року за допомогою засобів поштового зв`язку, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мартинчук В.В., Одеська міська рада, юридичний департамент Одеської міської ради судові повістки повідомлення отримали 08.08.2025 року в електронних кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повідомлені у відповідності до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

В судовому засіданні 09.10.2025 року представник скаржника адвокат Мартинчук В.В. апеляційну скаргу підтримав.

Представник Одеської міської ради Вишневська А.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 придбав земельні ділянки (які надалі об`єднав, за наслідком чого утворені дві нові), стосовно яких встановлено, що останні вибули з власності держави у незаконний спосіб, поза її волею, та надалі відчужені особами, які не мали право на їх відчуження. На час укладення договорів купівлі-продажу, на підставі яких ОСОБА_1 придбав зазначені ділянки, ОСОБА_5 була обізнана про наявне судове провадження щодо витребування з її володіння спірного майна.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Задовольняючи частково касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначає обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, а тому зробив помилковий висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належним чином оцінити доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неналежне повідомлення про дату, час і місце проведення судового засідання в суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів справи вбачається, що справа неодноразово призначалась в підготовче судове засідання.

Представником відповідача 31 січня 2020 року подано клопотання про відкладення розгляду справи.

31 січня 2020 року Київський районний суд м. Одеси продовжив підготовче засідання та ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив представнику відповідача у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року у справі закрито підготовче провадження та за клопотанням представника позивача розпочато розгляд справи по суті, що підтверджується протоколом судового засідання від 31 січня 2020 року.

При цьому, в цей же день 31 січня 2020 року судом ухвалено оскаржуєме рішення.

Відповідно до частини другою статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення лише у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Зазначені обставини свідчать про те, що суд першої інстанції після закриття підготовчого судового засідання і призначення справи до судового розгляду не повідомляв сторону відповідача про дату час, та місце проведення судового засідання, ОСОБА_1 був позбавлений можливості знати про дату, час та місце судового засідання в порядку визначеному ЦПК України та приймати участь.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про час і місце судового засідання, під час розгляду справи по суті та ухвалення рішення.

Згідно пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року ухвалене судом із порушенням норм процесуального права, зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та ухвалення нового судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено.

Щодо земельної ділянки, площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0003.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року по адміністративній справі №2-а-454/2007 року визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м, у АДРЕСА_4 . Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м у АДРЕСА_4 .

На підставі вказаної постанови 22 червня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_6 державний акт серії ЯЕ №112108 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

24 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. посвідчено договір дарування земельної ділянки, згідно п.1 якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_10 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Склад земель: 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом.

На підставі вказаного договору дарування 01.10.2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_10 державний акт серії ЯЕ №669830 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_4 .

26 листопада 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_11 купив земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0003.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 28 грудня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_11 державний акт серії ЯД № 786414 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_4 .

07 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями в АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0003.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 27 січня 2009 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_5 державний акт серії ЯЖ №475395 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою від 13 грудня 2010 року Одеський апеляційний адміністративний суд у справі № 2-а-454/2007 постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року скасував.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності на безоплатне придбання у власність земельної ділянки закрив.

Прийняв у справі нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_6 про зобов`язання Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м у АДРЕСА_4 відмовив.

Щодо земельної ділянки площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0009.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року по адміністративній справі №2-а-452/2007 року визнано за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_4 . Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_10 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м у АДРЕСА_4 .

На підставі вказаної постанови 22 червня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_10 державний акт серії ЯЕ №112107 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_4 .

28 червня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. посвідчено договір дарування земельної ділянки, згідно п.1 якого ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Склад земель: 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом.

На підставі вказаного договору дарування 19.09.2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_6 державний акт серії ЯЕ №665490 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

26 листопада 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_11 купив земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_4 .

28 грудня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_11 державний акт серії ЯД № 786411 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

07 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями у АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0009.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 27 січня 2009 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_5 державний акт серії ЯЖ № 475394 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2010 року по справі 2-а-452/2007, постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року скасовано. Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_10 до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності на безоплатне придбання у власність земельної ділянки закрито. В іншій частині прийнято по справі нову постанову, якою у задоволені позову ОСОБА_10 відмовлено.

Щодо земельної ділянки, площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року по адміністративній справі №2-а-451/2007 року визнано за ОСОБА_14 право власності на земельну ділянку площею 780 кв.м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати Умненковій Діні Григорівні державний акт на право власності на земельну ділянку площею 780 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 .

На підставі вказаної постанови 26 червня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_14 державний акт на право власності серії ЯЕ № 112111 на земельну ділянку площею 0,0780 га у АДРЕСА_1 та надано кадастровий номер: :45:008:0005.

27 травня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. посвідчено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_11 купив земельну ділянку площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 01.10.2008 року управлінням Держкомзему у місті Одесі видано ОСОБА_11 державний акт серії ЯЖ №316307 на право власності на земельну ділянку площею 0,0780 га в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005.

07 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку площею 0,0780га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 27 січня 2009 року управлінням Держкомзему у місті Одесі видано ОСОБА_5 державний акт серії ЯЖ № 475396 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0780 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2010 року по справі №2-а-451/2007, постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року скасовано. Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_14 до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України апо земельних ресурсах» про визнання права власності на безоплатне придбання у власність земельної ділянки та зобов`язання видати державний акт на право власності на земельну ділянку закрито.

Щодо земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року по адміністративній справі №2-а-450/2007 року визнано за ОСОБА_8 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_2 . Зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати та видати ОСОБА_8 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м у АДРЕСА_2 .

На підставі вказаної постанови 26 червня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів видано ОСОБА_8 державний акт серії ЯЕ №112112 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

27 травня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. посвідчено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_11 купив земельну ділянку площею 0,1000 га у АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 01.10.2008 року управлінням Держкомзему у місті Одесі видано ОСОБА_11 державний акт серії ЯЖ №316306 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

07 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко В.Д. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно п. 1 якого ОСОБА_15 продав, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 27 січня 2009 року управлінням Держкомзему у місті Одесі видано ОСОБА_5 державний акт серії ЯЖ № 475397 на право власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2011 року по справі №2-а-450/2007, постанову Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року скасовано. Постановлено по справі нову постанову якою в задоволені адміністративного позову ОСОБА_8 до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності на безоплатне придбання у власність земельної ділянки та зобов`язання видати державний акт на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Щодо земельної ділянки, площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року за ОСОБА_16 визнано право власності на вільну земельну ділянку площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі зазначеного судового рішення 26.06.2007 року ОСОБА_16 видано державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007.

27.05.2008 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_16 відчужила зазначену ділянку ОСОБА_11

01 жовтня 2008 року Управлінням держкомзему у м. Одесі на ім`я ОСОБА_11 видано державний акт на земельну ділянку, площею 0,056 га у АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007.

ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу від 07.10.2008 року відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_5 , яка на підставі вказаної угоди отримала державний акт на право на земельну ділянку, площею 0,056 га у АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2012 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2007 року скасовано, провадження у справі в частині визнання права на безоплатне придбання у власність земельної ділянки, площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007, - закрито, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 05 червня 2013 року ОСОБА_5 на підставі державних актів від 27.01.2009 року належали на праві власності земельні ділянки:

- площею 0,0560га у АДРЕСА_6 , кадастровий №:45:008:0007;- площею 0,1га у АДРЕСА_7 , кадастровий №:45:008:0006;- площею 0,0780га у АДРЕСА_1 , кадастровий №:45:008:0005;- площею 0,1га у АДРЕСА_4 , кадастровий №:45:008:0003;- площею 0,1га у АДРЕСА_4 , кадастровий №:45:008:0009.

05 червня 2013 року перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовами до ОСОБА_5 та просив ухвалити рішення, яким витребувати від ОСОБА_5 на користь Одеської міської ради вищевказані земельні ділянки.

Зазначені позови розглядались в рамках цивільної справи № 520/7194/13-ц, та рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 травня 2014 року у задоволенні позову першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у справі № 520/7194/13-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року, задоволено апеляційну скаргу прокуратури Одеської області та задоволено позов прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_11 від 27.05.2008 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:45:008:0007, площею 0,0560 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , виданий 27.01.2009р. на ім`я ОСОБА_5 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 07.10.2008 року).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 від 27.05.2008 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:45:008:0006, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , виданий 27.01.2009р. на ім`я ОСОБА_5 (підстава для видачі державного акт договір купівлі-продажу від 07.10.2008 року).

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_11 від 27.05.2008 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:45:008:0005, площею 0,0780 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 27.01.2009р. на ім`я ОСОБА_5 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 07.10.2008 року).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від 24.07.2007 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:45:008:0003, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , виданий 27.01.2009р. на ім`я ОСОБА_5 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 07.10.2008 року.).

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 від 28.06.2007 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий №:45:008:0009, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , виданий 27.01.2009р. на ім`я ОСОБА_5 (підстава для видачі державного акта договір купівлі-продажу від 07.10.2008р.).

Витребувано у ОСОБА_5 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради земельні ділянки:- кадастровий №:45:008:0007, площею 0,0560 га у АДРЕСА_6 ;- кадастровий №:45:008:0006, площею 0,1 га у АДРЕСА_7 ;- кадастровий №:45:008:0005, площею 0,0780 га у АДРЕСА_1 ;- кадастровий №:45:008:0003, площею 0,1 га у АДРЕСА_4 ;- кадастровий №:45:008:0009, площею 0,1 га у АДРЕСА_4 .

Зазначене рішення суду набрало законної сили 29.03.2017 року.

До ухвалення апеляційним судом Одеської області 23 грудня 2014 року рішення, яке залишено без змін постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року, по справі № 520/7194/13-ц, 27 і 28 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладені договори купівлі-продажу, а саме:

- договір купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В., зареєстрований в реєстрі за №1781, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) та сплатив обумовлену цим договором суму продажу земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0009, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- договір купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В., зареєстрований в реєстрі за №1782, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) та сплатив обумовлену цим договором суму продажу земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0780 га, кадастровий номер :45:008:0005, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- договір купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В., зареєстрований в реєстрі за №1780, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) та сплатив обумовлену цим договором суму продажу земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0003, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- договір купівлі-продажу від 28 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В., зареєстрований в реєстрі за №1788, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність (продала), ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) та сплатив обумовлену цим договором суму продажу земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,0560 га, кадастровий номер :45:008:0007, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку , господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- договір купівлі-продажу від 28 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В., зареєстрований в реєстрі за №1787, за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність (продала), ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) та сплатив обумовлену цим договором суму продажу земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0006, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

07.06.2017 року заступник прокурора Одеської області діючі в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовами до ОСОБА_1 про витребування вищевказаних земельних ділянок. (справи №520/6559/17; №520/6560/17; №520/6561/17; №520/6562/17; №520/6563/17).

12 червня 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 11.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрованої в реєстрі за №800, було об`єднано земельні ділянки, а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0003; земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0009, в результаті чого утворилась одна земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 0,2000 га, та було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,2000 га за кадастровим номером №:45:008:0031, що в свою чергу підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 12 червня 2017 року.

12 червня 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 11.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрованої в реєстрі за №797, було об`єднано земельні ділянки, а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0780 га, кадастровий номер :45:008:0005; земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,1000 га, кадастровий номер :45:008:0006; земельну ділянку № НОМЕР_3 , площею 0,0560 га, кадастровий номер :45:008:0007, в результаті чого утворилась одна земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , загальною площею 0,2340 га, та було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,2340 га за кадастровим номером №:45:008:0032, що в свою чергу підтверджується витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 12 червня 2017року.

Рішеннями від 12 грудня 2017 року Київський районний суд м. Одеси у цих цивільних справах відмовив у задоволенні позовів заступника прокурора Одеської області, який діяв в інтересах держави в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 через те, що спірних земельних ділянок під кадастровими номерами :45:008:0009, :45:008:0007, :45:008:0006, :45:008:0005, :45:008:0003 не існує, та роз`яснив позивачеві право звернутися до суду з аналогічним позовом щодо об`єднаних земельних ділянок.

Ці обставини щодо об`єднання цих п`яти земельних ділянок внаслідок чого утворилися дві: земельна ділянка площею 0,2000 га за кадастровим номером :45:008:0031 у АДРЕСА_3 , та земельна ділянка площею 0,2340 га за кадастровим номером :45:008:0032 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , підтверджуються заявами, наявними в матеріалах реєстраційних справ № 101 та № 101 стосовно зазначеного майна.

Право власності на земельну ділянку, площею 0,2000 га за кадастровим номером №:45:008:0031, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано за ОСОБА_1 22.06.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., на підставі заяви про об`єднання земельних ділянок, серія та номер:800, виданий 11.05.2017 року, видавник ОСОБА_17 ; витяг з Державного земельного кадастру, про земельну ділянку, серія та номер НВ-017, виданий 12.06.2017 року, видавник Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, номер запису про право власності 21128605, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №90678430 від 27.06.2017 року.

На зазначеній земельній ділянці, ОСОБА_1 здійснено будівництво житлового будинку, загальною площею 40 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на який 14 листопада 2017 року державним реєстратором Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 року, виготовленого ПП «Проект»; декларації про готовність об`єкту до експлуатації , виданого 06.11.2017 року Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Одеської міської ради, за №ОД71; що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №186987591 від 31.10.2019 року.

12 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав в позику грошові кошти в сумі 2500000 гривень.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 12 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №791, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_3 належний йому на праві власності житловий будинок, загальною площею 40 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 .

На підставі зазначеного договору, в Державному реєстрі іпотек 14.04.2019 року проведено державну реєстрацію іпотеки, за №311629888, та зареєстровано обтяження стовно предмета іпотеки, як заборона відчуження стовно житлового будинку, номер запису про обтяження №31163260.

Право власності на земельну ділянку, площею 0,2340 га за кадастровим номером №:45:008:0032, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , було зареєстровано за ОСОБА_1 20.06.2017 року державним реєстратором Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області, на підставі заяви про об`єднання земельних ділянок, серія та номер:797, виданий 11.05.2017 року, видавник ОСОБА_17 ; витяг з Державного земельного кадастру, про земельну ділянку, серія та номер НВ-017, виданий 12.06.2017 року, видавник Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, номер запису про право власності 21058722, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №90336956 від 22.06.2017 року.

Також з реєстраційної справи стосовно вказаної земельної ділянки, вбачається, що земельна ділянка, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :45:008:0006, за рахунок якої було створено земельну ділянку з кадастровим номером №:45:008:0032, ОСОБА_1 передано в іпотеку ОСОБА_2 , за договором іпотеки від 28.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1789, за наслідком чого було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек 14.04.2019 року відповідний запис №21060272, та встановлено заборону відчуження нерухомого майна за № 21060198.

На зазначеній вже об`єднаній земельній ділянці з кадастровим номером №:45:008:0032, ОСОБА_1 здійснено будівництво житлового будинку, загальною площею 40 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , право власності на який 14 листопада 2017 року державним реєстратором Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» було зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі технічного паспорту від 14.11.2017 року, виготовленого ПП «Проект»; декларації про готовність об`єкту до експлуатації , виданого 06.11.2017 року Управлінням державного архітектурного-будівельного контролю Одеської міської ради, за №ОД58; що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №186937492 від 31.10.2019 року.

Звертаючись до суду із позовом Одеська міська рада просила витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради нерухоме майно: - земельну ділянку, загальною площею 0,234 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0032, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); - земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :45:008:0031, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та встановити порядок виконання рішення суду, у разі набрання ним законної сили.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

За змістом частини 1 ст. 116 ЗК України, у редакції, на час виникнення правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить до повноважень місцевих рад.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Спірні земельні ділянки, які розташовані в межах м. Одеси, та в подальшому були об`єднані, за наслідком чого утворені земельні ділянки з кадастровими номерами: №:45:008:0032 та №:45:008:0031, перебували у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради і вибули з її володіння внаслідок ухвалення п`яти постанов Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2007 року та видачі на підставі цього державних актів.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у справі № 520/7194/13-ц, що залишено в силі постановою Верховного Суду України від 29 березня 2017 року встановлено, оскільки у справі, судові рішення про визнання за відповідачами права власності на земельні ділянки в подальшому скасовані й за результатами нового розгляду в справах за позовами: ОСОБА_6 закрито провадження в частині позовних вимог про визнання права на безоплатне придбання у власність земельної ділянки та відмовлено в задоволенні позову про зобов`язання зареєструвати та видати державний акт на право власності на земельну ділянку; ОСОБА_14 закрито провадження в справі; ОСОБА_8 та ОСОБА_16 відмовлено в задоволенні позовів, то слід вважати, що земельні ділянки вибули з володіння власника Одеської міської ради не з її волі і остання має право витребувати їх від добросовісного набувача ОСОБА_5 за правилами статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) звертала увагу на її попередні висновки про те, що «судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. (див. пункт 10.28 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19)). Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, зокрема, після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків (див. ухвалу від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц).

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 земельні ділянки: №:45:008:0009; №:45:008:0007; №:45:008:0006; №:45:008:0005; №:45:008:0003, придбані на підставі договорів купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року, та від 28 листопада 2014 року, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською H.В.

Право власності на вказані земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме право власності на земельну ділянку площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007; земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.11.2014 року, а право власності на: земельну ділянку, площею 0,078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005; земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0009; земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0003, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року у відповідності до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року та від 28 листопада 2014 року.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

В подальшому на підставі заяв ОСОБА_1 від 11.05.2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., 12 червня 2017 року вказані земельні ділянки об`єднані, за наслідком чого утворені дві ділянки з кадастровими номерами: №:45:008:0032 та №:45:008:0031.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).

Під час придбання спірних земельних ділянок ОСОБА_1 правомірно очікував, що ОСОБА_5 мала право ними розпоряджатися, і він після отримання цього майна матиме змогу мирно ними володіти. У Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо належності нерухомого майна Одеській міській раді, яке відповідач набув у власність.

Отже ОСОБА_1 набуваючи 27 листопада та 28 листопада 2014 року спірні земельні ділянки у власність у ОСОБА_5 , яка є добросовісним набувачем як зазначалось у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року, шляхом укладення письмових договорів про придбання такого майна, які посвідчені нотаріально з дотриманням нотаріусом вимог щодо перевірки відсутності обтяжень на таке майно, вочевидь не міг знати про те, що це майно вибуло з власності позивача поза його волею і щодо такого майна існує спір.

Доказів того, що відповідач на момент набуття права власності на земельні ділянки знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину матеріали справи не містять, представник позивача під час розгляду справи визнавав, що відповідач є добросовісним набувачем на час набуття права власності.

Витребування судовим рішення у попереднього набувача земельних ділянок автоматично не свідчить про ґрунтовність позовних вимог у цій справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України».

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Щодо доводів скаржника про те, що у даному випадку втручання держави не є пропорційним втручанням на мирне володіння його майном та на нього покладено надмірний тягар, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18)), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Такі висновки містяться у пункті 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Оцінюючи втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у цій справі, колегія суддів виходить з того, що: витребування з власності ОСОБА_1 спірних земельних ділянок є законним, оскільки такий захист прав позивача передбачений статтею 388 ЦК України.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Одеська міська рада зазначає, що витребування земельних ділянок які вибули з комунальної власності територіальної громади м. Одеси поза її волею становить значний суспільний інтерес, оскільки протягом тривалого часу територіальна громада м. Одеси не може реалізувати свої правомочності власника та розпоряджатися землями, які в тому числі є матеріальною основою місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи вбачається, що цільове призначення земельних ділянок, що є предметом спору є для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата формування 03.01.2020 року вбачається, що на земельній ділянці кадастровий номер № :45:008:0031, розташований житловий будинок, загальною площею 40 кв.м, житлова 17,2 кв.м, підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 14.11.2017 року, видавник ПП «Проект»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД71, виданий 06.11.2017 року, видавник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; власник ОСОБА_1

12.04.2019 року приватним нотаріусом Божемовська Н.В. до Державного реєстру внесено інформацію про державну реєстрацію іпотеки, яка виникла на підставі іпотечного договору від 12.04.2019 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата формування 03.01.2020 року вбачається, що на земельній ділянці кадастровий номер №:45:008:0032, розташований житловий будинок, загальною площею 40 кв.м, житлова 17,2 кв.м, підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер б/н, виданий 14.11.2017 року, видавник ПП «Проект»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД58, виданий 06.11.2017 року, видавник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Зазначені обставини свідчать про те, що на земельних ділянках, які є предметом спору знаходяться житлові будинки, побудовані на підставі дозвільних документів, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД58, виданої 06.11.2017 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2010 року № 379 «Про призначення комунального підприємства «Міське капітальне будівництво» замовником на виконання комплексу протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: АДРЕСА_5 » вирішено призначити комунальне підприємство «Міське капітальне будівництво» замовником на виконання комплексу зазначених вище робіт; укласти договори про співробітництво з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо будівництва комплексу протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: АДРЕСА_5 ; управлінням Одеської міської ради в рамках своїх повноважень надавати комунальному підприємству «Міське капітальне будівництво» вичерпну інформацію та пропозиції, які сприятимуть при виконанні комплексу робіт.

28.07.2010 року між комунальним підприємством «Міське капітальне будівництво» та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 укладено договір на виконання комплексу протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно п. 3.2.3 договору ОСОБА_5 і ОСОБА_2 здійснюють фінансування будівництва об`єкта у відповідності з діючим законодавством України та перераховують грошові кошти комунальному підприємству «Міське капітальне будівництво» у розмірі 100% його вартості.

Пунктом 5.2 вказаного договору передбачено, що фінансування будівельно-монтажних робіт, інших послуг та затрат по об`єкту ОСОБА_5 і ОСОБА_2 здійснюється згідно діючого законодавства України.

На підтвердження перерахування коштів по договору 28.07.2010 року відповідачем надано квитанції та платіжні доручення від 25.06.2010 року, 25.08.2010 року, 26.08.2010 року, 10.09.2010 року, 15.09.2010 року, 19.10.2010 року, 01.11.2010 року, 25.11.2010 року, 31.01.2011 року, 24.05.2011 року, 14.07.2011 року на загальну суму 6072290,66 грн.

01 липня 2013 року між Управлінням інженерного захисту територій міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ОСОБА_5 і ОСОБА_2 укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 06/1-13 за умовами якого сторони договору зобов`язуються шляхом об`єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-реакційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одеса і для підтримання берегозахисних споруд у належному технічному стані.

08.10.2010 року між ОСОБА_2 (сторона 1) та ОСОБА_5 (сторона 2) укладено договір за умовами якого сторона 1 приймає на себе обов`язок по забезпеченню виконання спеціальних берегоукріплюючих робіт третіми особами на умовах даного договору, а сторона 2 зобов`язана сплатити виконання даних робіт на умовах даного договору.

28.11.2014 року до вказаного вище договору внесено зміни та залучено в якості сторони 3 ОСОБА_1

28.11.2014 року між ОСОБА_1 (поручитель) та ОСОБА_2 (кредитор), ОСОБА_5 (боржник) укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку за договором на виконання та супроводження спеціальної роботи, укладеним між кредитором і боржником 08.10.2010 року зі змінами від 28.11.2014 року.

Згідно п. 2.1. договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язую частково в обсязі вартості нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за погодженням із виконавчим комітетом Одеської міської ради здійснили фінансування протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: АДРЕСА_5 на загальну суму 6072290,66 грн, яка сплачена ОСОБА_2 ОСОБА_1 у зв`язку з придбанням земельних ділянок у ОСОБА_5 став поручителем останньої.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 11 січня 2024 року у справі «Шмакова проти України» зазначено, що: «….така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (див. рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу. Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 11.04.2023 у справі № 915/1912/19, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, від 29.01.2020 у справі № 927/83/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що витребування земельних ділянок, на яких споруджено будинки, Декларації про готовність об`єктів до експлуатації яких видано Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради - виконавчим органом Одеської міської ради за одночасним зверненням до суду із позовом про витребування земельних ділянок, що свідчить про суперечливу поведінку органу місцевого самоврядування, та враховуючи, що за рахунок фінансування власників земельних ділянок здійснювався комплекс протизсувних робіт та робіт з укріплення берегу на морському узбережжі довжиною 200 м з влаштуванням техногенного пляжу та благоустроєм прилеглої території за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського,89/А за погодженням виконавчого комітету Одеської міської ради, тому витребування на користь Одеської міської ради у добросовісного набувача ОСОБА_1 буде неправомірним втручанням у його право на мирне володіння таким майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції) та надмірним тягарем.

Ураховуючи відмову у задоволенні позову з вище наведених підстав питання про застосування строку позовної давності не вирішується.

Посилання скаржника на те, що в ухваленні рішення брав участь суддя якому було заявлено відвід, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається подання ОСОБА_1 заяви про відвід судді Калініченко Л.В., яка мотивована тим, що позовна заява подана позивачем з грубими порушеннями норм закону, а саме не вірно визначена ціна позову, що призвело до не вірної сплати судового збору, однак суддею такі порушення не були взяті до уваги, за наслідком чого відмовлено у задоволенні його клопотання про залишення позову без руху, всупереч приписам ЦПК України та, відійшовши від усталеної своєї практики, яка була відображена в інших справах.

Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 24.01.2020 року визнав заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді необґрунтованою та заяву передав до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2020 року заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді Київського райсуду м. Одеси Калініченко Л.В. по справі 947/23840/19 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна залишено без задоволення.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або необ`єктивності судді.

Наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Цивільний процесуальний кодекс України не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про необ`єктивність судді, проте визначає, що такі підстави повинні бути обґрунтовані особою, яка ініціює питання про відвід судді.

Колегія суддів погоджується із тим, що підстави для відводу судді Калініченко Л.В. відсутні, оскільки доводи стосуються лише припущень щодо неупередженості головуючого по справі.

Будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість судді в результаті розгляду даної справи або наявність обставин, які викликають сумніви у його неупередженості при розгляді даної справи матеріали справи не містять.

Оскільки наявність обставин, передбачених статтею 36 ЦПК України, як підстав для відводу судді не встановлено, правильним є висновок про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід судді.

Посилання скаржника на необхідність застосування у даній справі ч. 3 ст. 388 ЦК України в урахуванням положень п. 2 Перехідних положень Закону України № 4292-ХІ від 12.03.2025 року колегія судді не приймає, з огляду на таке.

09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України (далі - Закон № 4292-ІХ).

Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено в такій редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:

1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку площею 0,056 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :45:008:0007; земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :45:008:0006 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.11.2014 року, а право власності на: земельну ділянку, площею 0,078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0005; земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 . Кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0009; земельну ділянку площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, що розташована в АДРЕСА_4 , кадастровий номер земельної ділянки: :45:008:0003, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року

Отже з часу реєстрації права власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та до дати звернення з цим позовом у жовтні 2019 року не минуло десяти років.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на те, що положення ч. 3 ст. 388 ЦК України (щодо граничного строку для витребування майна) розповсюджується на земельні ділянки, що є предметом спору у даній справі, є помилковим.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та встановлення порядку виконання рішення суду, відмовити.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 65045,50 грн, що підтверджується квитанцією від 06.03.2020 року.

За подання касаційних скарг відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 86727,40 грн, що підтверджується квитанцією від 28.09.2020 року та у розмірі 86727,40 грн, що підтверджується квитанцією від 21.11.2022 року.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 , підлягає стягненню судовий збір у розмірі 238500,24 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Одеської міської ради, , місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 238500,24 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова