Провадження № 2/752/8097/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.10.2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Данілової Т.М.

з участю секретаря Моркотун О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Універсал банк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування та повернення сторін у попередній стан, -

в с т а н о в и в:

позивач АТ "Універсал банк" звернувся у суд з позовом про визнання недійсним договору дарування та повернення сторін у попередній стан.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що 21 травня 2008 року між ПАТ "Універсал банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №065-2008-1591, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 634 030 доларів США строком до 10 травня 2028 року зі сплатою 12,45 % річних за користування кредитом. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору цільовим призначенням кредиту є придбання майна. З метою забезпечення виконання зобов"язань позичальником за кредитним догвоором №065-2008-1591 від 21 травня 2008 року було укладено договір поруки зі ОСОБА_1 13 жовтня 2014 року.

Внаслідок невиконання позичальником та поручителем договірних зобов"язань виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, тому в квітня 2026 року ПАТ "Універсал Банк" звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою судді від 18.04.2016 року відкрито провадження у справі №758/4209/16-ц. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2022 року задоволено позов ПАТ "Універсал банк". Постановлено стягнути солідарно зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь АТ "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором №065-2008-1591 від 21.05.2008 р., яка виникла станом на 10.03.2016 року та становить 101 036,00 доларів США. На виконання вказаного судового рішення 09.06.2023 року судом видано виконавчі листи №758/4209/16-ц.

Постановами від 26.06.2023 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. відкриті виконавчі провадження. В ході виконавчого провадження НОМЕР_3, відкритого відносно боржника (поручителя) ОСОБА_1 , на підставі отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2025 р. приватним виконавцем встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належала 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, 01.07.2016 року 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відчужено ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 01.07.2016 року Першою київською державною нотаріальною конторою на користь її онуки ОСОБА_2 , від імені якої діяла її матір (дочка ОСОБА_1 ) - ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що після відкриття провадження у справі №758/4209/16-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором з метою ухилитись від виконання майбутнього судового рішення без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування ОСОБА_1 01.07.2016 року уклала фіктивний договір дарування зі своїм близьким родичем - онукою ОСОБА_2 , від імені якої діяла донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Вказане свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктичний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (онуки) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов"язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. (а.с.57)

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року задоволена заява АТ "Універсал банк" про забезпечення позову. Постановлено накласти арешт на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 01.07.2016 року Першою київською державною нотаріальною конторою. (а.с. 78)

08 липня 2025 року АТ "Універсал банк" подав до суду заяву про зміну предмету позову та уточнену позовну заяву. (а.с. 85, 90) Просить:

- визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 01.07.2016 року Першою київською державною нотаріальною конторою, укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяла ОСОБА_4 ,

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 30268688 від 01.07.2016 р. Першої київської державної нотаріальної контори щодо права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- поновити право власності на 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача подала заяву про судовий розгляд без її участі. Просить задовольнити позов.

Відповідачі в судове асідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

21 травня 2008 року між ПАТ "Універсал банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №065-2008-1591, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 634 030 доларів США строком до 10 травня 2028 року зі сплатою 12,45 % річних за користування кредитом. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору цільовим призначенням кредиту є придбання майна. (а.с. 16)

З метою забезпечення виконання зобов"язань позичальником за кредитним догвоором №065-2008-1591 від 21 травня 2008 року було укладено договір поруки зі ОСОБА_1 13 жовтня 2014 року. (а.с. 24)

Зобов"язання за договором кредиту не були відповідачем виконані та порушення не були усунуті, що підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/4209/16-ц. Внаслідок невиконання позичальником та поручителем договірних зобов"язань виникла заборгованість за вказаним кредитним договором.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 18.04.2016 року відкрито провадження у справі №758/4209/16-ц за позовом ПАТ "Універсал Банк" про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.12.2022 року задоволено позов ПАТ "Універсал банк". Постановлено стягнути солідарно зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь АТ "Універсал Банк" заборгованість за кредитним договором №065-2008-1591 від 21.05.2008 р., яка виникла станом на 10.03.2016 року та становить 101 036,00 доларів США. (а.с. 77)

На виконання вказаного судового рішення 09.06.2023 року Подільським районим судом м. Києва були видані виконавчі листи №758/4209/16-ц.

Постановами від 26.06.2023 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. відкриті виконавчі провадження.

В ході виконавчого провадження НОМЕР_3, відкритого відносно боржника (поручителя) ОСОБА_1 , на підставі отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2025 р. приватним виконавцем встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належала 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, 01.07.2016 року 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відчужено ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 01.07.2016 року Першою київською державною нотаріальною конторою на користь її онуки ОСОБА_2 , від імені якої діяла її матір (дочка ОСОБА_1 ) - ОСОБА_4 .

Звертаючись у суд з даним позовом, АТ "Універсал банк" зазначає, що після відкриття провадження у справі №758/4209/16-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором з метою ухилитись від виконання майбутнього судового рішення без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування ОСОБА_1 01.07.2016 року уклала фіктивний договір дарування зі своїм близьким родичем - онукою ОСОБА_2 , від імені якої діяла донька ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктичний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (онуки) з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов"язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд вважає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять і суду під час розгляду справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником ОСОБА_1 рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року по справі № 758/4209/16-ц, де АТ "Універсал банк" є стягувачем.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що в даному випадку ОСОБА_1 , будучи боржником перед позивачем АТ "Універсал банк" за кредитним договором № 065-2008-1591 від 21 травня 2008 року, після відкриття провадження ухвалою Подільського районногосуду м. Києва від 18.04.2016 року у цивільній справі за позовом АТ "Універсал банк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , сприяла вчиненню дій, які можна констатувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення на майно на виконання рішення суду.

Матеріалами справи установлено, що оспорюваний договір дарування був укладений у підозрілий період, зокрема після порушення строків виконання зобов"язань за кредитним договором та після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості, правочин було укладено між близькими родичами (бабусею та онукою), укладений правочин є безоплатним.

За таких обставин, суд дійшов висновку про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2003 року народження, договору дарування частини квартири у зв`язку з його фраудаторністю.

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховний Суд зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 30268688 від 01.07.2016 р. Першої київської державної нотаріальної контори щодо права власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Верховний Суд у постановах від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21 вказав, що належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Так, Верховний Суд зауважив, що з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, а отже, спосіб судового захисту шляхом про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення не ґрунтується на вимогах закону.

Позовні вимоги про поновлення права власності на 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , також не підлягають задоволенню, оскільки судове рішення про визнання недійсним договору дарування є підставою для внесення змін щодо власника нерухомого майна.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України сума судового збору у розмірі 4 542,00 грн. (3 028,00+1 514,00), що пропорційно сумі задоволених позовних вимог, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Керуючись ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України та ст. 12, 13, 19, 81, 141, 158, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов Акціонерного товариства "Універсал банк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - Перша київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування та повернення сторін у попередній стан - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 01.07.2016 року Першою київською державною нотаріальною конторою, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяла ОСОБА_4 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства "Універсал банк" (, місцезнаходження 04114 м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) 4 542,00 грн. судового збору в рівних частинах.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя