ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 523/16532/21

провадження № 61-14918св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

за первісним позовом

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради,

за зустрічним позовом

позивач - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданої адвокатом Білим Валерієм Валерійовичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 рокуу складі колегії суддів: Кострицького В. В., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення з відкриттям особового рахунку.

Позов мотивований тим, що сім`ї у складі трьох осіб, у тому числі їй, будо надано житлове приміщення, площею 19,35 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , про що підприємством «Чорноморкурортстрой» було видано ордер на житлову площу в гуртожитку від 14 жовтня 1986 року за № 81.

З метою покращення житлових умов як багатодітної сім`ї, керуючись розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 січня 2010 року № 171 «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою, у м. Одесі», сім`ї ОСОБА_2 у складі 5 осіб, було видано ордер на квартиру, площею 55,70 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Проте вона фактично залишилась проживати за попередньою адресою ( АДРЕСА_3 ), оскільки сімейні стосунки з чоловіком було припинено у 2001 році, вони припинили проживати спільно однією сім`єю, вести спільний побут. Крім того, площа квартири за адресою: АДРЕСА_4 не відповідала необхідним нормам житлової площі для проживання, які встановлені статтею 47 ЖК України (13,65 кв. м на одну особу).

Підтвердженням втрати зв`язку її колишнього чоловіка з житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 є письмові відомості про відсутність реєстрації місця проживання за вказаною адресою та сплата комунальних послуг виключно нею.

19 липня 2021 року вона подала дві заяви до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради з проханням укласти з нею договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_5 та переоформити особистий рахунок на вказану житлову площу, посилаючись на те, що вона проживає у приміщенні одна тривалий час і там зареєстрована, а колишній чоловік ОСОБА_3 за адресою не проживає і не зареєстрований. Листом Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 серпня 2021 року (вих.№ С-702/12) їй відмовлено в укладенні договору найму та переоформлення особистого рахунку, посилаючись на те, що у позивача вже є ордер на інше житлове приміщення на вселення. В свою чергу, відповідачем не було наведено жодного правового обґрунтування такої відмови, порушено принцип юридичної визначеності та не враховано вимоги статті 47 ЖК України.

Вона з 23 грудня 1986 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , в свою чергу відомості щодо реєстрації у житловому приміщенні інших осіб - відсутні. Вона є фактичним користувачем квартири, на яку було видано ордер за № 81, який не було визнано недійсним у судовому порядку, а колишній головний квартиронаймач вибув до іншого місця проживання. Тому вона має всі законні житлові права на набуття права користування житловим приміщенням як єдиного користувача.

Окремою додатковою підставою для укладення договору найму житлового приміщення є те, що загальна площа квартири за адресою: АДРЕСА_2 не є достатньою для проживання у ній 5 осіб, тому підстави викладені відповідачем у письмовій відповіді, такі як видача ордеру на інше житло площею 55,70 кв. м, є необґрунтовані.

ОСОБА_1 просила суд:

визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_5 ;

зобов`язати Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_5 , складом - 1 (одна) особа, з переоформленням на ім`я ОСОБА_1 окремого особового рахунку;

вирішити питання про розподіл судові витрати.

У листопаді 2021 року Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про усунення перешкод користуванням та розпорядженням житловим приміщенням шляхом виселення та знаття з реєстрації.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 25 травня 1987 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради отримала від ОСОБА_3 заяву про постановку на квартирний облік складом сім`ї 5 осіб. Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради м. Одеси від 19 червня 1987 року сім`ю ОСОБА_2 було поставлено на квартирний облік. 31 грудня 2009 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради отримала наряд від Управління капітального будівництва Одеської міської ради на пільгову чергу для категорій громадян, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року № 1300. Виділено житлову площу у житловому будинку АДРЕСА_6 , згідно з рішенням міськвиконкому № 150 від 11 лютого 2009 року та протоколу № 1 від 31 грудня 2009 року засідання робочої групи з надання пропозицій щодо громадян, між якими пропонується розподілити квартири, придбані Державною іпотечною установою.

03 серпня 2010 року на ім`я голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_3. та ОСОБА_1 було надано заяву про згоду в отриманні в порядку квартирної черги трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 , загальною площею 88,20 кв. м, житловою площею 55,70 кв. м, складом сім`ї 5 осіб. 08 лютого 2010 року № 74 /1 Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради було направлено до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради для використання у роботі розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 січня 2010 року № 171-р. та поіменний список громадян, яким надаються квартири. Відповідно до цього розпорядження «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою» (протокол засідання Координаційної ради від 2010 року) погоджено поіменний список громадян, яким надаються квартири, у якому значиться сім`я ОСОБА_2 , складом 5 осіб. 11 лютого 2010 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради дала розпорядження № 59р «Про затвердження протоколу № 2 від 10 лютого 2010 року засідання громадської комісії з житлових питань», яким надано квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_3 на склад сім`ї - 5 чоловік (він, дружина, три сина). Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 59р від 11 лютого 2010 року було видано ордер № 008900 від 03 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 складом сім`ї 5 чоловік на 3-кімнатну квартиру на АДРЕСА_2 , житловою площею 55,70 кв.м, загальною площею 88,20 кв.м.

За час перебування на квартирному обліку з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації не надходило заяв про бажання розділу квартирної черги у зв`язку із розірванням шлюбу між ними та бажання у цьому випадку залишити житлове приміщення АДРЕСА_5 у користуванні ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_1 забезпечена житлом та жодного законного права користуватися спірною квартирою не має, оскільки вказана квартира належить до житлового фонду комунальної власності, та після її звільнення має бути надана для заселення особам, які перебувають в Суворовській районній адміністрації на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов. Таким чином, ОСОБА_1 займає житлове приміщення без належних правових підстав та підлягає виселенню.

Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_5 .

Зобов`язано Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти із ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_5 , складом - 1 (одна) особа, з переоформленням на ім`я ОСОБА_1 окремого особового рахунку.

У задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено.

Стягнуто з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі невселення у приміщення без поважних причин у строки, передбачені статтею 71 ЖК України, ця особа визнається такою, що втратила право на користування наданим на сім`ю жилим приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вселилась в квартиру АДРЕСА_5 на законних підставах як член сім`ї основного наймача ОСОБА_3 , про що підприємством «Чорноморкурортстрой» було видано ордер на житлову площу в гуртожитку від 14 жовтня 1986 року за № 81. 03 серпня 2010 року на ім`я голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно було надано заяву про свою згоду у отриманні в порядку квартирної черги трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 , складом сім`ї 5 осіб. При цьому, розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 59р від 11 лютого 2010 року, яким було прийнято рішення про видачу ордера, прийнято раніше написання заяви від 03 серпня 2010 року, яка містить підпис ОСОБА_1 . Суд зазначає, що матеріали справи не містять письмового зобов`язання ОСОБА_1 про звільнення займаного жилого приміщення - квартири АДРЕСА_5 , як того вимагає пункт 64 Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила). Також матеріали справи не містять доказів, які свідчать, що ОСОБА_1 використала своє право на вселення в трикімнатну квартиру на АДРЕСА_4 в порядку пункту 72 Правил, оскільки у паспорті ОСОБА_4 наявна відмітка про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, актами обстеження житлових умов від 13 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року, затвердженими головою правління ОСББ «МАРСЕЛЬСЬКЕ», за участю свідків - мешканців будинку, підтверджується проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів іншого Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради суду не надано. При цьому заява від 03 серпня 2010 року, у якій ОСОБА_5 не заперечує щодо отримання трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 не може оцінюватися як її письмова згода на звільнення кв. АДРЕСА_5 , оскільки така не містить жодних зобов`язань щодо звільнення цієї квартири.

Суд вважає, що Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради протягом трьох років з моменту видачі ордера 03 серпня 2010 року на трикімнатну квартиру на АДРЕСА_4 мала право подати позов про визнання ордеру недійсним, із урахуванням того, що ОСОБА_1 не знялась з реєстрації за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 , проживала за цією адресою та сплачувала комунальні послуги, разом із тим протягом майже 14 років не вчинила жодних дій, фактично допускаючи проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі.

З огляду на викладене, Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради не доведено правових підстав, передбачених статтею 109 ЖК України, з якими закон пов`язує можливість виселення ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_5 без надання їй іншого житла.

Суд зазначає, що виселення ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_5 буде суперечити положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства, оскільки відповідач постійно проживає і зареєстрована там тривалий час. Іншого Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради не доведено.

У судовому засіданні також знайшло своє підтвердження обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради укласти із позивачем договір найму житлового приміщення, з переоформленням на ім`я ОСОБА_1 окремого особового рахунку. До цього висновку суд дійшов враховуючи: законність вселення ОСОБА_1 у квартиру на підставі ордеру; реєстрацію місця проживання за адресою з 1986 року; фактичне проживання за адресою; відсутність письмового зобов`язання про звільнення приміщення, як того вимагає пункт 64 Правил.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено.

Усунуто перешкоди Пересипській районній адміністрації Одеської міської ради у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради судовий збір у сумі 6 083,60 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, підписуючи заяву від 03 серпня 2010 року позивач надала свою згоду на отримання трикімнатної квартири, загальною площею 88,20 кв. м, жилою площею 55,7 кв.м, саме на склад сім`ї 5 осіб, будь-яких інших заяв від позивача районна адміністрація не отримувала. Лише після отримання згоди дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 був вже виданий ордер від 03 серпня 2010 року за №008900 серії СР на склад сім`ї: ОСОБА_5 - дружина; ОСОБА_6 - син; ОСОБА_6 - син; ОСОБА_7 - син. Після отримання вказаного ордеру на квартиру на АДРЕСА_8 позивач автоматично отримала статус особи, яка забезпечена державним житлом та жодного законного право користування квартирою АДРЕСА_5 у неї немає.

Посилання позивача за первісним позовом, що норма жилої площі в ЖК України встановлюється в розмірі 13,65 кв. м на одну особу, а тому окремою додатковою підставою для укладання договору найму житлового приміщення є те, що загальна площа квартири за адресою: АДРЕСА_2 не є достатньою для проживання у ній 5 осіб, не відповідає дійсності. Відповідно до постанови виконкому Одеської обласної ради народних депутатів та Президії обласної ради федерації профспілок № 52 від 16 січня 1985 року зі змінами від 17 вересня 1991 року встановлено, що на квартирний облік приймаються громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, займаючи житлову площу до 6 кв. м включно на кожного проживаючого члена сім`ї. Розмір середньої забезпеченості громадян в населених пунктах Одеської області, становить 8,5 кв. м на одну особу. Враховуючи наведене, для забезпечення житловим приміщенням в Одеській області ОСОБА_3 на склад сім`ї - 5 чоловік (він, дружина, три сина) площа повинна бути не менше 42,50 кв. м та не більше 68,25 кв. м відповідно до чинного законодавства України, тоді як загальна площа наданої їм квартири складає 88,20 кв. м, а житлова площа - 55,70 кв. м. Отже, видана житлова площа ОСОБА_3 та його сім`ї відповідає вимогам чинного законодавства і є достатньою для проживання у ньому 5 осіб, що повністю спростовує доводи первісного позивача та позицію суду першої інстанції.

Твердження представника ОСОБА_1 - адвоката Білого В. В., що підпис позивача у заяві від 03 серпня 2010 року є саме згодою на приватизацію квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , так як надання згоди тимчасово відсутніх членів сім`ї на приватизацію житла є обов`язковою вимогою, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надали заяву про свою згоду в отриманні у порядку квартирної черги трикімнатної квартири на сім`ю з 5 осіб.

Таким чином, сім`я ОСОБА_2 була забезпечена державним житлом відповідно до статті 60 ЖК України та Правил. ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, в Суворовській районній адміністрації не перебуває та вважається такою, що забезпечена державним житлом.

Судом також встановлено, що згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 27 березня 2001 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, отже на момент отримання ордеру №008900 від 03 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 складом сім`ї 5 чоловік шлюб між ними було розірвано майже 9 років, про що не було повідомлено Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради.

Твердження позивача, що виселення з спірної квартири призведе до відсутності місця проживання, спричинить для неї вкрай складне соціальне становище, оскільки у неї немає іншого житла для проживання, не відповідає дійсності, оскільки 03 серпня 2010 року видано ордер № 008900 на ім`я ОСОБА_3 складом сім`ї 5 чоловік. Отже, позивач вважається такою, що забезпечена житлом та не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а виданий ордер надає позивачу законні підстави для її проживання за зазначеною адресою та є підставою для реєстрації місця проживання. Також за чинним законодавством України у ОСОБА_1 зберігається право на вказане житло і для майбутньої приватизації необхідна буде її згода.

Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 вселилась в квартиру АДРЕСА_9 на законних підставах. Проте судом першої інстанції неправильно визначено сутність спірних правовідносин (предмет позову), так як неодноразово районною адміністрацією зазначалось, що у спірних відносинах не оскаржується та не визначається саме законність вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_5 . Суд першої інстанції не врахував, що саме з моменту отримання ордеру № 008900 від 03 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 складом сім`ї 5 осіб на трикімнатну квартиру, ОСОБА_3 та його сім`я разом із дружиною втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 та автоматично набули право користуватися на надане житлове приміщення відповідно до ордера від 03 серпня 2010 року. Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 березня 2024 року № 371543458 до теперішнього часу спірна квартира не приватизована, не перебуває у власності фізичних та юридичних осіб, відповідно знаходиться у комунальній власності.

Тому відповідно до частини першої статті 109 ЖК України ОСОБА_1 займає спірне житлове приміщення без правових підстав та відповідно до вимог закону підлягає виселенню, спірна квартира належить до житлового фонду комунальної власності, а після її звільнення має бути надана для заселення особам, які перебувають в Пересипській районній адміністрації на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов. Безпідставне та незаконне проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 порушує права та інтереси інших осіб, які перебувають на квартирному обліку на поліпшення житлових умов.

Аргументи учасників справи

08 листопада 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, у якій просила скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано, що умовою звільнення житлового приміщення є наявність письмової згоди про переселення, наданої на виконання пунктів 64, 65, 66 Правил. Суд першої інстанції правильно вказав, що заява від 03 серпня 2010 року, у якій вона не заперечує щодо отримання трикімнатної квартири, не може оцінюватися як письмова згода на звільнення квартири на АДРЕСА_3 , оскільки така не містить жодних зобов`язань щодо переселення з квартири. Досліджені судом першої інстанції докази підтверджують, що вона не використала своє право на вселення у квартиру на АДРЕСА_8 .

Судами обох інстанцій було встановлено фактичні обставини розірвання шлюбу між неї та її колишнім чоловіком ще 2001 році, тобто до прийняття розпорядчого рішення районною адміністрацією відносно квартири на АДРЕСА_8 , як і не заперечується підтвердження проживання не одноосібно на АДРЕСА_3 . Вона ніколи не стверджувала, що має юридичний зв`язок з квартирою на АДРЕСА_8 , що їй не вистачає площі для проживання, та навпаки стверджувала, що вона не є сім`єю разом зі своїм колишнім чоловіком, тому не заявляла письмово про заселення в квартиру на АДРЕСА_8 . В свою чергу підписання заяви від 03 серпня 2010 року є саме згодою на приватизацію квартири лише її колишнім чоловіком та була необхідна для її дітей, які мали лише часткову цивільну дієздатність, а не їй.

Судами було встановлено правові підстави користування майном і її заселення у квартиру на АДРЕСА_3 , а саме - проживає в квартирі з 1986 року на законних підставах, про що було видано ордер за №81, який не було визнано недійсним у судовому порядку.Враховуючи наведене, вона підлягає виселенню виключно за умов додержання статті 117 ЖК України. Застосування судом апеляційної інстанції пункту 5 частини другої статті 40 ЖК України є хибним, оскільки після отримання ордеру за №81 вона втратила свій статус особи, яка потребує поліпшення житлових умов.

Задоволення зустрічних позовних вимог має невідворотні наслідки для неї, а саме виселення з житла без надання іншого житлового приміщення, що призведе до відсутності місця проживання та спричинить для неї вкрай складне соціальне становище, оскільки у неї немає іншого житла для проживання, що підтверджується дослідженими судами доказами, а саме, інформацією з реєстру речових прав та доказами, згідно з якою місце реєстрації проживання здійснено на АДРЕСА_3 , а не за іншою адресою. В цьому разі наслідки не будуть мати ознак пропорційності з переслідуваною законною метою, оскільки вона понесе надмірний тягар.

Також заявником заявлено клопотання про стягнення судових витрат у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції та вказано, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 3 000,00 грн. Докази на підтвердження понесення витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

17 грудня 2024 року Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради через підсистему «Електронний кабінет» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Відзив мотивовано тим, що підписуючи заяву від 03 серпня 2010 року позивач надала свою згоду на отримання трикімнатної квартири саме на склад сім`ї 5 осіб, будь-яких інших заяв від позивача районна адміністрація не отримувала. Лише після отримання згоди дружини ОСОБА_3 був вже виданий ордер від 03 серпня 2010 року на весь склад сім`ї. Після отримання ордеру на квартиру на АДРЕСА_8 ОСОБА_1 автоматично отримала статус особи, яка забезпечена державним житлом та жодного законного права користування квартирою АДРЕСА_5 немає. Видана житлова площа ОСОБА_3 та його сім`ї відповідає вимогам чинного законодавства і є достатньою для проживання у ньому 5 осіб, що повністю спростовує доводи первісного позивача та суду першої інстанції.

Твердження ОСОБА_1 про те, що її підпис у заяві від 03 серпня 2010 року є саме згодою на приватизацію квартири на АДРЕСА_8 не відповідає дійсності, оскільки було надано заяву про згоду в отриманні в порядку квартирної черги трикімнатної квартири на АДРЕСА_8 на сім`ю з 5 осіб. ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов в Суворовській районній адміністрації не перебуває та вважається такою, що забезпечена державним житлом. Отже, відповідно до частини першої статті 109 ЖК України ОСОБА_1 займає житлове приміщення без правових підстав та підлягає виселенню.

27 березня 2001 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, отже на момент отримання ордеру від 03 серпня 2010 року складом сім`ї 5 чоловік шлюб між ними було розірвано майже 9 років, про що не було повідомлено Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 40 ЖК України подання відомостей, що не відповідають дійсності, є підставою для зняття з обліку.

Саме з моменту отримання ордеру від 03 серпня 2010 року, ОСОБА_3 та склад його сім`ї разом із дружиною втратили право користування житловим приміщенням на АДРЕСА_3 , автоматично набувши право користуватися на надане житлове приміщення відповідно до цього ордера.

Згідно з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 березня 2024 №371543458 до теперішнього часу спірна квартира не приватизована, не перебуває у власності фізичних та юридичних осіб та знаходиться у комунальній власності. Після звільнення цієї квартири, вона має бути надана для заселення особам, які перебувають в Пересипській районній адміністрації на обліку як такі, що потребують поліпшення житлових умов, тому безпідставне та незаконне проживання позивача в цій квартирі порушує права та інтереси інших осіб, які перебувають на квартирному обліку на поліпшення житлових умов.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. Заяву ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку задоволено. Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2021 року у справі № 761/7028/19, від 27 травня 2020 року у справі № 501/3431/15-ц, від 24 травня 2022 року у справі № 462/6352/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 157/940/22, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц).

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що сім`ї у складі 3 осіб, у тому числі ОСОБА_1 , будо надано житлове приміщення площею 19,35 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , про що підприємством «Чорноморкурортстрой» було видано ордер на житлову площу в гуртожитку від 14 жовтня 1986 року за № 81.

25 травня 1987 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради отримала від ОСОБА_3 заяву про постановку на квартирний облік складом сім`ї 5 осіб, з правом на пільгу, у зв`язку із народженням близнюків.

Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради м. Одеси від 19 червня 1987 року сім`ю ОСОБА_2 було поставлено на квартирний облік у Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради.

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 27 березня 2001 року серія НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

31 грудня 2009 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради отримала наряд від Управління капітального будівництва Одеської міської ради на пільгову чергу для категорій громадян, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18 листопада 2009 року №1300. Виділяється житлова площа у житловому будинку АДРЕСА_6 , згідно з рішенням міськвиконкому № 150 від 11 лютого 2009 року та протоколу № 1 від 31 грудня 2009 року засідання робочої групи з надання пропозицій щодо громадян, між якими пропонується розподілити квартири, придбані Державною іпотечною установою.

08 лютого 2010 року № 74 /1 Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради було направлено до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради для використання у роботі розпорядження Кабінету Міністрів України від 27 січня 2010 року № 171-р. та поіменний список громадян, яким надаються квартири. Відповідно до цього розпорядження «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою» (протокол засідання Координаційної ради від 2010 року) погоджено поіменний список громадян, яким надаються квартири, що придбані Державної іпотечною установою у м. Одесі, у якому значиться сім`я ОСОБА_2 , складом 5 осіб.

11 лютого 2010 року Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради видала розпорядження № 59р «Про затвердження протоколу №2 від 10 лютого 2010 року засідання громадської комісії з житлових питань», на якому вирішено надати квартиру АДРЕСА_7 ОСОБА_3 на склад сім`ї - 5 чоловік (він, дружина, три сина).

03 серпня 2010 року на ім`я голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_3. та ОСОБА_1 було надано заяву про свою згоду у отриманні в порядку квартирної черги трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 , загальною площею 88,20 кв. м, житловою площею 55,70 кв. м, складом сім`ї 5 осіб.

На підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 59р від 11 лютого 2010 року видано ордер № 008900 від 03 серпня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 складом сім`ї 5 чоловік на трикімнатну квартиру на АДРЕСА_2 , житловою площею 55,70 кв. м, загальною 88,20 кв. м.

З 23 грудня 1986 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Інші особи за вказаною адресою не зареєстровані.

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актами обстеження житлових умов від 13 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року, затвердженими головою правління ОСББ «МАРСЕЛЬСЬКЕ», за участю свідків - мешканців будинку. Згідно з наведеними актами в цій квартирі знаходяться речі лише ОСОБА_1 .

Відповідно до квитанцій про сплату комунальних послуг за вказаною адресою за липень 2016 року, за грудень 2019, січень-лютий 2020 року, за лютий 2021 року (платник ОСОБА_1 ).

Згідно з інформацією з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 грудня 2021 року ОСОБА_1 не має на праві власності належного їй нерухомого майна.

За адресою: АДРЕСА_2 , станом на 28 квітня 2022 року зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою, в якій просила переоформити на неї особовий рахунок на займану нею кв. АДРЕСА_5 та із заявою про укладення з нею договір найму.

Листом від 04 серпня 2021 року голова Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що Державною іпотечною установою була придбана кв. АДРЕСА_10 та наданий ордер. Тому підстав для переоформлення особового рахунку та укладення договору найму немає.

Позиція Верховного Суду

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 15 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів районних, містких, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством, на території району, міста, району в місті, зокрема, належить: здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36); надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради (стаття 51) та у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видача ордера на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).

У частині першій статті 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 810 ЦК України).

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина перша, друга статті 61 ЖК України).

У статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (стаття 106ЖК України).

Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок (стаття 60 ЖК України).

Правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.

У пунктах 64, 66 Правил передбачено, що громадяни (в тому числі тимчасово відсутні), відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жиле приміщення належить на праві приватної власності). У надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання (пункт 72 Правил).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі № 761/7028/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено:

«ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. Однак при наявності поважних причин пропуску 30-денного строку він може бути продовжений виконкомом органу місцевого самоврядування, що його видав. Відповідно до виданого ордера в передбачене в ньому житлове приміщення вселяються як громадянин, що одержав ордер, так і члени його сім`ї, зазначені в ордері. Згідно із пунктом 72 Правил (у редакції, чинній на час розгляду справи та на час виникнення спірних правовідносин) при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що відповідачі тривалий час користуються спірним житлом, а доводи сторони позивачів про те, що відповідачі забезпечені іншим житлом, не підтверджуються матеріалами справи. Також суд обґрунтовано керувався тим, що виселення відповідачів буде суперечити положенням статті 8 Конвенції, яка є частиною національного законодавства, оскільки відповідачі постійно проживають і зареєстровані там тривалий час.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач забезпечений іншим житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України, а саме, двокімнатною постійною квартирою у м. Києві, яку він отримав на підставі ордеру на право зайняття жилого приміщення, тому його проживання у гуртожитку є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачі використали своє право на вселення до зазначеної квартири протягом 30-денного строку чинності ордера.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у кімнаті № НОМЕР_2 квартири АДРЕСА_2 гуртожитку. Разом з тим, жодних доказів, зокрема відповідного витягу з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які б підтверджували наявність у відповідачів права власності на будь-яке житло, матеріали справи не містять. Матеріали справи не містять доказів, які свідчать, що відповідачі використали своє право на вселення в надане їм постійне житло, немає доказів того, що ордер був зданий до житлово-експлуатаційної організації, а також, що у паспортах відповідачів наявна відмітка про виписку з попереднього місця проживання».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня2020 року у справі № 466/3526/16-ц зазначено, що «позивачем не доведено правових підстав, передбачених статтею 109 ЖК УРСР, з якими закон пов`язує можливість виселення осіб з жилого приміщення без надання їм іншого житла. Крім того, ухвалюючи оскаржувані рішення судами правильно встановлено, що відповідачі у спірне приміщення вселилися на відповідній правовій підставі, а саме на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку, який був виданий на ім`я ОСОБА_1, як особі, яка з 1983 року працювала у ВАТ «Маяк», тобто вона та її син ОСОБА_2 не є тими особами, які самоправно зайняли жиле приміщення, з якого позивач їх просить виселити. Також під час розгляду справи суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам, встановленим під час розгляду справи, відповідно до яких дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 згоди на надання їй, як члену сім`ї ОСОБА_3, квартири АДРЕСА_11 та згоди на звільнення квартири АДРЕСА_1 не давала, а її заява від 05 березня 2013 року, в якій вона не заперечувала щодо укладення договору житлового найму на квартиру АДРЕСА_3 з ОСОБА_3, за кошти якого (понад 250 тисяч гривень) була збудована ця квартира, не може розцінюватися як згода на надання житла та звільнення нею квартири АДРЕСА_1. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайнім заходом втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 , звертаючись з позовними вимогами про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти з нею договір найму, вказувала, що вона вселилась та надалі постійно проживаєза адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордера на житлову площу в гуртожитку від 14 жовтня 1986 року за № 81, виданого ОСОБА_3 на сім`ю у складі трьох осіб, у тому числі і на неї, з цього часу зареєстрована за цією ж адресою, згоду на звільнення цього приміщення не надавала, сплачує комунальні послуги. З метою покращення житлових умов як багатодітної сім`ї було видано ордер на іншу квартиру, проте вона залишилась проживати за попередньою адресою, оскільки сімейні стосунки з чоловіком було припинено у 2001 році, вони припинили проживати спільно однією сім`єю, вести спільний побут, інші особи в спірній квартирі незареєстровані, а колишній головний квартиронаймач вибув до іншого місця проживання. Відповідач відмовив в укладенні з нею договору найму житла;

звертаючись із зустрічним позовом, Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради вказувала, що ОСОБА_1 отримала право користування іншим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , вписана в ордер на право користування цим житлом, 03 серпня 2010 року надала згоду на отримання вказаної квартири та вже після цієї події їх сім`ї було видано ордер, а отже, ОСОБА_1 автоматично отримала статус особи, яка забезпечена державним житлом та не має законного права користування спірною квартирою;

суд першої інстанції позов ОСОБА_1 задовольнив, у задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради відмовив; апеляційний суд погодився з позицією Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовив, а зустрічний позов задовольнив;

апеляційний суд не врахував, що здійснення державного контролю за використанням житлового фонду належить до компетенції виконавчих комітетів відповідних Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством. При вирішенні питання щодо надання громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради та у будинках відомчого житлового фонду одночасно може бути прийнято і рішення про припинення права користування та звільнення попередньо займаного жилого приміщення такими громадянами, механізм якого встановлений Правилами та передбачає необхідність попереднього подання громадянами, відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, письмового зобов`язання про звільнення попередньо займаного жилого приміщення (переселення в нове жиле приміщення). При цьому одночасно з вселенням у надане жиле приміщення зі здачею ордера слід подати паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання;

суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять письмового зобов`язання ОСОБА_1 про звільнення займаного жилого приміщення - квартири АДРЕСА_5 , наданого на виконання вимог пункту 64 Правил, відсутні докази, що ОСОБА_1 використала своє право на вселення в трикімнатну квартиру на АДРЕСА_4 в установленому порядку, місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване за попередньою адресою, де ОСОБА_1 фактично проживає;

суд першої інстанції зробив правильний висновок, що заява від 03 серпня 2010 року, у якій ОСОБА_5 не заперечує щодо отримання трикімнатної квартири на АДРЕСА_4 , не є її письмовою згодою на звільнення спірної квартири, оскільки така заява не містить відповідного зобов`язання, а за обставин цієї справи Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради не підтвердила, що при наданні сім`ї ОСОБА_2 як багатодітній у 2010 року житлового приміщення в порядку поліпшення житлових умов одночасно прийнято і рішення про припинення права користування та звільнення попередньо займаного жилого приміщення, зокрема ОСОБА_5 ;

колегія суддів враховує, що на інші підстави зустрічного позову щодо припинення права користування ОСОБА_5 та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні спірним житловим приміщенням Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради не посилалася, ордер про право зайняття нею спірної квартири недійсним не визнавався. Тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що Пересипською районною адміністрацією Одеської міської ради не доведено правових підстав, передбачених статтею 109 ЖК України, з якими закон пов`язує можливість виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання їй іншого житла, а тому її виселення буде суперечити положенням статті 8 Конвенції;

оскільки ОСОБА_1 законно вселилася у спірне житлове приміщення на підставі ордера як член сім`ї наймача та фактично в ньому проживає, її право користуванням цим приміщенням неприпинене, в ньому з 1986 року зареєстроване її постійне місце проживання, правильним є і висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права користування спірною квартирою.

Оскільки апеляційний суд скасував судове рішення, яке в зазначеній частині відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Разом тим, згідно з частиною дев`ятою статті 265 ЦПК України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4954/19 зазначено, що «у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в позові та в резолютивній частині судового рішення в обов`язковому порядку мають вказуватися позовні вимоги та рішення суду з кожної спірної умови договору або умови всього договору, якщо інша сторона взагалі відмовляється від укладення відповідного договору. Тобто, вирішуючи дану категорію спорів у своїх рішеннях суди повинні зазначати, зокрема, у рішенні про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору. […] В частині другій статті 61 ЖК УРСР визначено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого виданий ордер. ОСОБА_1 при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму квартири АДРЕСА_1 до позовної заяви не додала проект договору, а суд першої інстанції, не дивлячись на цей недолік позовної заяви, в порушення вимог частини дев`ятої статті 265 ЦПК України задовольнив цю вимогу, зобов`язавши виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму вказаної квартири. При цьому суд не звернув увагу, що наймодавцем (стороною, яка зобов`язана укласти такий договір) має бути житлово-експлуатаційна організація».

Оскільки позивач при пред`явленні позовної вимоги про зобов`язання укласти договір найму спірної квартири до позовної заяви не додала проект договору, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача укласти з нею договір найму житлового приміщення належить відмовити. Тому апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги, проте помилився щодо мотивів такої відмови. У зв`язку із цим оскаржену постанову апеляційного суду в цій частині належить змінити в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги,з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволені позовної вимоги про визнання права користування спірною квартирою та задоволення зустрічного позову скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі, в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції належить змінити в мотивувальній частині.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини шоста, десята, тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки встановлено наявність підстав для скасування судових рішень та їх зміни в частині, належить скасувати постанову апеляційного суду в частині розподілу судових витрат і здійснити їх новий розподіл пропорційно задоволеним вимогам.

Зі ОСОБА_1 на користь Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради належить стягнути частину судових витрат на сплату судового збору в сумі 1 089,60 грн за подання апеляційної скарги. З Пересипської районної адміністрації Одеської міської радина користь ОСОБА_1 належить стягнути частину судових витрат на сплату судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та переглядом справи у суді касаційної інстанції в сумі 5 266,40 грн. Різниця судових витрат на сплату судового збору, що підлягає сплаті сторонами, становить 4 176,80 грн на користь ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу зроблена заява про подання доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, колегія суддів зазначає, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Верховний Суд скасовує оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог зустрічного позову та розподілу судових витрат, тому не підлягає поновленню її виконання, зупинене ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою,задоволення зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради та розподілу судових витрат скасувати.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою,відмови у задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради залишити в силі.

В іншій частині постановуОдеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 частину судових витрат на сплату судового збору в розмірі 4 176,80 грн.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко