КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 листопада 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі судді-доповідача Поліщук Н.В., суддів Желепи О.В., Соколової В.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гаро Ганною Олександрівною, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року до суду звернулась ОСОБА_2 із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року залишено без задоволення клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до завершення розгляду справи №760/16729/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання місця проживання дитини з батьком та її відібрання.

Не погодившись з постановленою ухвалою, 13 листопада 2025 року адвокатом Гаро Г.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , через систему Електронний суд подано апеляційну скаргу.

Дослідивши зміст апеляційної скарги, апеляційний суд робить такий висновок.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Обмеженням права на доступ до суду в даному випадку є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

З оскаржуваної ухвали убачається, що такою постановлено залишити без задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до завершення розгляду іншої справи.

Статтею 353 ЦПК України окреслено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

При цьому, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.

Обмеження в оскарженні певної категорії судових рішень є передбачуваним заходом, що застосовується з метою спрямування судового процесу у належну процесуальну послідовність відповідно до встановлених правил і недопущення необґрунтованого затягування строків розгляду справи у зв`язку із поданням скарг на судові рішення, які не впливають на права, свободи та інтереси учасників справи та на дотримання процесуального порядку.

Отже, враховуючи те, що оскаржувана ухвала районного суду про залишення без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі не передбачена переліком, наведеним у статті 353 ЦПК України, відтак така не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 346/5011/18 (провадження № 61-2235св19).

При цьому, заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина 2 статті 353 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Отже, подана адвокатом Гаро Г.О. в інтересах ОСОБА_1 апеляційна скарга на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року підлягає поверненню.

Керуючись статтею 357 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гаро Ганною Олександрівною, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року повернути особі, яка її подає.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення, касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова