ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №183/12743/23 за позовом Губинської селищної ради до ОСОБА_1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, передання земельної ділянки в розпорядження, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Донець Сергія Олександровича, на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Городецького Д.І., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Губиниська селищна рада звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про припинення права постійного користування земельною ділянкою, скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, передання земельної ділянки в розпорядження.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, посилається на те, що рішенням Новомосковської районної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області від 31 травня 1996 року 7-8/ХХІІ передано у постійне користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 14,76 га, кадастровий номер :01:316:0015, що розташована на території Вільненської сільської ради (нині територія Губиниської селищної ради), з цільовим призначенням: 01.02 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Зазначає, що на підставі вказаного рішення, ОСОБА_1 було видано державний акт на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 29 липня 1996 року за №149.

Вказує, що Рішенням Губиниської селищної ради від 03 грудня 2020 року №15-1/VІІІ «Про початок реорганізації Василівської сільської ради, Вільненської сільської ради, Мар`янівської сільської ради, Миколаївської сільської ради, Новостепанівської сільської ради, Попасненської сільської ради» було розпочато процедуру реорганізації Вільненської сільської ради шляхом приєднання до Губиниської селищної ради, розташованої за адресою вул. Шевченка, 16, смт. Губиниха, Новомосковського району Дніпропетровської області. Згідно вказаного рішення Губининська селищна рада є правонаступником всього у тому числі прав та обов`язків Вільненської сільської ради. Отже, всі права та обов`язки Вільненської сільської ради перейшли до Губиниської селищної ради.

Зауважує, що до місцевого бюджету Губиниської територіальної громади плати за земельну ділянку з кадастровим номером :01:316:0015 у вигляді земельного податку не надходило, податкові декларації з плати за землю на підставі даних Державного акту на право постійного користування землею, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 29 липня 1996 року за №149 у період з 29 липня 1996 року на день звернення до суду не подавалися.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог Губиниської селищної ради до ОСОБА_2 про припинення права постійного користування земельної ділянкою, скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, передання земельної ділянки в розпорядження - відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням частині визначення суми судових витрат, представник ОСОБА_1 - адвокат Донець С.О. подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування скарги зазначає, що 31 березня 2025 року судом першої інстанції ухвалено рішення суду по справі, згідно якого, в задоволенні позовних вимог позивачу Губиниській селищній раді відмовлено, судові витрати по справі покладено на позивача.

Також зазначає, що відповідачем по справі було подано відзив на позовну заяву в якому, зокрема, було наведено детальний попередній розрахунок судових витрат понесених відповідачем.

Зауважує, що умовами Договору передбачену оплату відповідачем Адвокатському Бюро гонорару успіху, у разі досягнення останнім позитивного результату по справі.

Вказує, що суд взагалі не надав оцінку вчиненим процесуальним діям представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Донця С.О., не врахував витрачений останнім час на участь в судових засіданнях тощо.

Звертає увагу, що матеріали справи свідчать, що адвокат належним чином виконував свою роботу під час складання та направлення до суду процесуальних документів, надав суду належні і допустимі докази на підтвердження факту безпідставності заявлених позивачем позовних вимог, особисто приймав участь в судових засіданнях. Даний факт є беззаперечним.

Натомість, судом невраховано жодний з наданих відповідачем письмових доказів на підтвердження факту надання правової допомоги та, відповідно, понесення витрат на правову допомогу.

Посилаючись на правовий висновок викладений у Постанові ВП ВС від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16: склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідні докази надані суду в повному обсязі.

Зазначає, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21

Зауважує, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Вказує, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі гонорару успіху, суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару (в даному випадку вирахуваного ними у відсотковому співвідношенні від суми незадоволених позовних вимог), а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатським бюро та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи.

Зауважує, що суд взагалі не надав оцінку вчиненим процесуальним діям представника відповідача, адвоката Донця С.О., не врахував витрачений останнім час на участь в судових засіданнях тощо.

Звертає увагу, що в самому рішенні суду, зазначено, що підставою відмови є: «В той же час, суд зауважує, що стороною відповідача під час розгляду справи не було надано акт про обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги згідно договору про надання правничої допомоги №27/03-2024 від 27 березня 2024 року».

Зазначає, що згідно п.4.5 Договору, сторони погодили, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським Бюро юридичної допомоги. Станом на час розгляду справи судом та ухвалення рішення суду по справі, відповідач не міг надати суду Акт виконаних робіт, так як цей акт складається Адвокатським Бюро за результатом розгляду справи і набрання законної сили рішенням суду (п.4.4 Договору).

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови відповідачу у стягненні витрат понесених на правову допомогу скасувати та ухвалити нове рішення - про розподіл судових і стягненню з позивача на користь відповідача 100 000 грн. понесених витрат на оплату послуг адвоката, а саме гонорару успіху.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у стягненні на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині рішення суду не оскаржується, і відповідно не переглядається.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 27 березня 2024 року між ОСОБА_1 (клієнт) та Адвокатським бюро «Донець С.О.) укладено договір про надання правничої допомоги №27/03-2024, предметом якого є надання адвокатським бюро юридичної допомоги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Так, п.4.4 договору сторони погодили, що у разі досягнення Адвокатським Бюро позитивного результату по справі, а саме набрання законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, клієнт зобов`язується сплатити адвокатському бюро «гонорар успіху» в розмірі 100 000 грн.

Згідно з п.п.4.5, 4.8. договору, сторони погодили, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги. В акті, зазначеному в п.4.4 договору, сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акта.

Стороною відповідача під час розгляду справи не було надано акт про обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги згідно договору про надання правничої допомоги №27/03-2024 від 27 березня 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з позивача на користь відповідача «гонорару успіху», суд виходив з того, що дані зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом щодо сплати «гонорару успіху», не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи. Такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Також слід звернути увагу на правові висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (14-202цс21).

Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони, або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з однієї сторони, не може бути способом надмірного збагачення іншої сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї, по суті, додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, так званого «гонорару успіху» у розмірі 100 000 грн., представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надав до суду першої інстанції такі докази: Договір №27/03-2024 про надання правової допомоги від 27 березня 2024 року; Свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю адвоката Донця С.О. №1177 від 07 жовтня 2003 року; Ордер.

Як вбачається з п.4.4 Договору, у разі досягнення Адвокатським Бюро позитивного результату по справі, зокрема набрання законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському Бюро гонорар успіху у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Згідно з п.4.5 Договору, сторони погодили, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським Бюро юридичної допомоги. Акт надсилається клієнту Адвокатським Бюро електронною поштою.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши докази, подані на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що подання таких доказів не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному в договорі розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду судом першої інстанції, колегія суддів дійшла переконання, що він має право на компенсацію витрат за правничу допомогу, однак зазначені витрати не відповідають критерію реальності адвокатських витрат, тобто не є дійсними та потрібними, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи, та надані послуги, наявність і об`єм яких можна оцінити по матеріалам, що містяться в даній цивільній справі, а тому вважає за необхідне, з урахуванням наведеного, зменшити розмір заявлених витрат за надання правової допомоги, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до 15000 грн.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до аналізу правової бази та судової практики суду касаційної інстанції з питань застосування вимог закону щодо розподілу судових витрат, зокрема компенсації витрат за надання професійної правничої допомоги, без урахування фактичних обставин в конкретних справах та незгодою з рішенням суду в частині відмови у задоволені даних вимог, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, в зазначеному вище розмірі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, або зміни судового рішення, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в частині відмови у задоволені вимог про стягнення суми судових витрат в цілому, з ухваленням в цій частині нового судового рішення, про часткове задоволення вимог і стягненню з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу («гонорару успіху») у розмірі 15 000 гривень.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Донець Сергія Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року в частині відмови у стягненні витрат понесених на професійну правничу допомогу - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Губинської селищної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року не оскаржувалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 19.11.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв