ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6726/25 Справа № 203/5723/24 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів:Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Сироткін Сергій Станіславович на рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про встановлення факту перебування дітей на утриманні (суддя першої інстанції Католікян М.О., повний текст рішення складено 01 травня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про встановлення факту перебування дітей на утриманні, в якому просив встановити факт знаходження (перебування) на повному (самостійному) утриманні ОСОБА_1 , його трьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Центрального районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без з`ясування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що до ОСОБА_2 - позивач не має наміру заявляти позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки повністю самостійно утримує всіх спільних дітей, тому додаткових фінансових грошових коштів від ОСОБА_2 не потребує, а також не має наміру звертатись із позовами про визначення місця проживання дітей та про позбавлення батьківських прав.

До ОСОБА_3 у Позивача немає та не може бути жодних майнових вимог, оскільки, позивач не є батьком дитини ОСОБА_3 ОСОБА_8 .

Позивач вважає цілком ефективним заявлення ним лише позовних вимог про встановлення факту перебування дітей на його повному утриманні, оскільки, у разі встановлення такого факту в судовому порядку, цього буде достатньо для отримання Позивачем відстрочки від призову за мобілізацією.

Вказує, що станом на дату подання цієї скарги у Позивача відсутні підстави пред`являти позовні вимоги і до ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки, лише у разі встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, факту перебування на утриманні Позивача неповнолітніх дітей, подання такого рішення суду до ТЦК та СП з заявою про надання відстрочки, і відмови ТЦК у її наданні, позивач матиме право оскаржити рішення ТЦК про відмову до суду.

Також представник позивача наголошує на тому, що у разі доведення факту перебування на повному утриманні позивача чотирьох його неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 зможе оформити відстрочку від мобілізації.

ОСОБА_9 , просив рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник заявника адвокат Федорчук К.Ю. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач до 04.08.2021 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2021 року, ухваленим у цивільній справі №203/2129/21 (Від шлюбу позивач має трьох дітей:

- неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2

- неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

- малолітню ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

. Крім того, позивач мешкає однією сім`єю з ОСОБА_4 , яка від попереднього шлюбу має малолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для набуття позивачем права на відстрочку від мобілізації, встановленої Законом №3543-ХІІ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем обрано не належним спосіб захисту та він не заявив відповідної матеріальної вимоги, спрямованої на захист свого права на відстрочку від мобілізації, встановлену Законом №3543-ХІІ.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач має трьох дітей:- неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . малолітню ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, позивач мешкає однією сім`єю з ОСОБА_4 , яка від попереднього шлюбу має малолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 , було подано відзив на позовну заяву, в якому вона підтвердила обставини викладені у позові, зокрема те, що їх спільні с позивачем діти, перебувають на повному утриманні останнього, проти задоволення позову ОСОБА_2 , не заперечувала.

Крім того, відзив на позовну заяву також подав ОСОБА_3 який є батьком малолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 , та зазначив, що з липня 2023 року його колишня дружина ОСОБА_4 проживає та веде спільне господарство разом з ОСОБА_1 , та починаючи з липня 2023 року від повністю утримує ОСОБА_8 , не заперечував проти задоволення позовних вимог та додав до матеріалів справи нотаріально завірену заяву свідка, в який визнав факт, що з липня 2023 року не займається утримання своє дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки в цьому відсутня потреба.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23 зроблено висновок про те, що у вітчима виникає обов`язок утримувати дітей лише у разі відсутності у них матері та батька, або вони з поважних причин не можуть надавати належного утримання.

З огляду на встановлені у розглядуваній справі обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку відмовивши у задоволенні позовних вимог, однак, підставу для такої відмови, судом було обрано неправильно, оскільки доведення факту перебування на утриманні дітей пов`язане із настанням (існуванням) обставин, за яких їх рідний батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Факт перебування на утримані дітей особою, яка не є їхнім батьком, не може встановлюватись у безспірному порядку або за згодою матері або батька дітей.

Апеляційний суд наголошує на тому, що факт перебування дітей на утриманні власних батьків, не потребує юридичного встановлення, оскільки такий обов`язок закріплено Законодавством.

Крім того, слід зазначити, що в малолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_5 є мати ОСОБА_4 та батько ОСОБА_3 , які за нормами права, зобов`язані їх утримувати, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою та, чи проживають разом з дітьми або окремо від них.

Позивач є вітчимом по відношенню до цієї дитини та ним не надано достатніх переконливих доказів того, що батько дітей із поважних причин не може надавати їй належного утримання, тоді як у сімейному законодавстві закріплений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та принцип невідчужуваності сімейних обов`язків і неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання і виховання дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини, у редакції цієї постанови, тобто апеляційний суд своєю постановою змінює підстави відмови у задоволенні позову, оскільки місцевий суд неправильно визначився з даними правовідносинами.

Що стосується доводів скарги представника позивача, що встановлення факту перебування дітей на утримання ОСОБА_1 , необхідно для отримання відстрочки для мобілізації, то апеляційний суд вважає, дане твердження помилковим, оскільки як вбачається з норми п.3 ч.1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Наявність у позивача трьох неповнолітніх дітей підтверджена матеріалами справи, однак доказів того, що ТЦК відмовило позивачу у надання відстрочки від мобілізації матеріалами справи не містять, а отже і на думку суду вимога матеріального характеру про таку відстрочку у позові є недоречною.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Сироткін Сергій Станіславович задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Дніпра від 29 квітня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи