УХВАЛА

17 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 462/1594/24

провадження № 61-13401ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 07 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни,

ВСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни.

2. Скарга мотивована тим, що приватним виконавцем неправомірно прийнято виконавчий лист до виконання, оскільки заочне рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, не набрало законної сили.

3. Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив: визнати незаконною та скасувати: постанову приватного виконавця Ільчишин Л. В. про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 20 січня 2025 року з примусового виконання виконавчого листа № 462/1594/24, виданого 27 грудня 2024 року Залізничним районним судом міста Львова. про стягнення з ОСОБА_1

на користь ОСОБА_2 472 698 грн, постанову ВП НОМЕР_1 про стягнення

з боржника основної винагороди від 20 січня 2025 року, постанову про розмір мінімальних витрат ВП НОМЕР_1 від 20 січня 2025 року, постанову про визначення розміру додаткових витрат ВП НОМЕР_1 від 20 січня 2025 року; постанову про відкриття ВП НОМЕР_2 від 06 січня 2025 року з примусового виконання виконавчого листа № 462/1594/24, виданого 27 грудня 2024 року Залізничним районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 472 698 грн, постанову про накладення арешту на кошти боржника ВП НОМЕР_2 від 06 січня 2025 року, постанову про визначення розміру додаткових витрат ВП НОМЕР_2 від 06 січня 2025 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП НОМЕР_2, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 від 06 січня 2025 року.

4. Залізничний районний суд міста Львова ухвалою від 07 квітня 2025 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року, у задоволенні скарги відмовив.

5. 27 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє

представник - адвокат Дунас О. М., через підсистему «Електронний суд» подав

до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Залізничного районного суду

міста Львова від 07 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року.

6. У касаційній скарзі заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції застосовано норми матеріального права без урахування висновку щодо їх застосування, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14.

7. Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

8. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвалу суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

9. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

10. Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

11. Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

12. Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

13. За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

14. Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

15. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

16. Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

17. Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

18. Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

19. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

20. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013

є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

21. Відповідно до статті 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

22. Судами встановлено, заочне рішення Залізничного районного суду

міста Львова 14 листопада 2024 року набрало законної сили 19 грудня 2024 року, оскільки протягом тридцяти днів з дня його проголошення заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення не надходила. На виконання зазначеного судового рішення за заявою представника стягувача 27 грудня 2024 року судом першої інстанції видано два виконавчих листи.

23. 27 грудня 2024 року, після видачі судом першої інстанції виконавчих листів, до суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

24. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2025 року,

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 14 листопада 2024 року у цій справі відмовлено.

25. Судами також встановлено, що станом на час пред`явлення виконавчих листів до примусового виконання та вирішення виконавцем питання щодо відкриття виконавчого провадження, рішення суду, на підставі і на виконання якого видано виконавчі листи, набрало законної сили та підлягало примусовому виконанню.

26. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. при вирішенні питання щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 462/1594/24 від 27 грудня 2024 року діяв із дотриманням вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а відтак підстави для визнання її дій неправомірними та скасування постанов, прийнятих нею у виконавчому провадженні, відстутні.

27. Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 касаційний суд вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними до цієї справи.

28. Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають,

а є лише незгодою заявника з їх змістом.

29. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня

1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

30. Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень попередніх інстанцій, тому у відкритті касаційного провадження суд відмовляє.

31. Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова

від 07 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 26 вересня 2025 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк