УХВАЛА

13 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 461/412/25

провадження № 61-13943ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу представника Головного управління Національної поліції у Львівській області - Кісіля Романа Любомировича, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року,

касаційну скаргу представника Львівської обласної прокуратури - Синишин Наталії Ярославівни, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури або суду,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 678 963 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури або суду.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року, позов задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 22 січня 2018 року до 01 лютого 2024 року в розмірі 600 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

07 листопада 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Головного управління Національної поліції у Львівській області - Кісіля Р. Л., на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

10 листопада 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Львівської обласної прокуратури - Синишин Н. Я., на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у справі становить 678 963 грн, яка станом на 01 січня 2025 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*250= 757 000,00 грн).

Враховуючи зазначене вище, рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанова Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Касаційна скарга Головного управління Національної поліції у Львівській області не містить обґрунтованих посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга Львівської обласної прокуратури та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Обґрунтовуючи вказаний довід, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 13 Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» щодо розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду, які, на переконання заявника мають розраховуватися із 1 600 грн прожиткового мінімуму.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про часткове відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 000 грн з розрахунку 8 000 грн мінімальної заробітної плати, встановленої на час ухвалення судового рішення, врахував сталу судову практику у цій категорії справ, відповідно до якої для визначення розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено на час розгляду справи.

Так, в справі № 359/299/19, Верховний Суд погодився із судовим рішенням апеляційного суду, ухваленим 26 червня 2024 року про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000 грн з розрахунку мінімального місячного розміру заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме 8 000,00 грн (постанова від 24 вересня 2025 року).

Верховний Суд в цій справі вказав, що аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити з установленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Вказане свідчить, що судом касаційної інстанції визначено єдиний підхід щодо застосування судами розрахункової величини для визначення розміру відшкодування моральної шкоди у справах про відшкодування такої, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури або суду.

Верховним Судом не встановлено підстав для відступу від вказаних висновків, а касаційна скарга не містить таких доводів.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

З урахуванням наведеного, оскільки заявники подали касаційні скарги на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Головного управління Національної поліції у Львівській області - Кісіля Романа Любомировича, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року в справі № 461/412/25.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Львівської обласної прокуратури - Синишин Наталії Ярославівни, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року в справі № 461/412/25.

Копію ухвали надіслати заявникам.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Ступак