Справа № 522/2352/24
Провадження № 2/522/5531/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Гресько Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок незалежного виконання своїх позитивних обов`язків, у якій позивач просить стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 000,00 гривень; стягнути з Держави України моральну шкоду у розмірі 02,00 гривні, а також здійснити розподіл судових витрат.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

26 лютого 2024 року на офіційну електронну адресу Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви від 26.02.2024 року повернуто без розгляду у зв`язку із тим, що заява подана без її підписання електронним цифровим підписом.

27 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 04 березня 2025 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2024 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.05.2025 року, справу передано на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 09 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 10 червня 2025 року.

У підготовче засідання, призначене на 10 червня 2025 року учасники справи не з`явилися. У зв`язку із відсутністю відомостей про належне сповіщення учасників справи про дату, час та місце, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 10 липня 2025 року.

16 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без участі.

У підготовче засідання, призначене на 10 липня 2025 року з`явився представник держави України в особі КМУ. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

У підготовчому засіданні представником позивача відповідача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання вказане клопотання задоволено, відкладено підготовчий розгляд справи на 15 вересня 2025 року.

21 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Держави України в особі КМУ надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до Держави України в особі КМУ.

22 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшло заперечення щодо відзиву на позовну заяву, у яких позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.

У підготовче засідання, призначене на 15 вересня 2025 року з`явився представник Кабінету Міністрів України. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 20 жовтня 2025 року.

17 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі.

У судове засідання, призначене на 20 жовтня 2025 року з`явився представник держави України в особі КМУ. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що вступна та резолютивна частина рішення буде проголошена 23 жовтня 2025 року.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Щодо позовних вимог до держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 3ст. 12 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Способи захисту цивільних прав визначеност.16 ЦК України.

За положеннями п. 9 ч. 2ст. 16 ЦПК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно положень ч. 2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно положень ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннямист.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 05.30 год. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан,

Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1, 3 Основного Закону України).

За положеннямист.1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Наслідком дій Російської Федерації відносно України стала окупація частини території України.

У позовній заяві позивач посилається на те, що внаслідок дій Російської Федерації було завдано як матеріальну так і моральну шкоду, оскільки, було порушено право мирно володіти, розпоряджатися та користуватися майном на території АРК, Донецькій, Луганській, Херсонській та Миколаївській областях, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Проте, позивач є складовою народу, а не його уособлення. Народ України не уповноважував ОСОБА_1 звертатися до суду із позовом про захист майнових прав народу шляхом відшкодування моральної шкоди. Доказів зворотного надано не було.

Більше того, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що йому на праві власності належать будь-які об`єкти рухомого або нерухомого майна, майнові права тощо на тимчасово окупованій території.

Також, не надано доказів, які б підтверджували той факт, що внаслідок дій Російської Федерації були порушені майнові права ОСОБА_1 в будь-якій іншій частині України або світу.

Позивач в якості обґрунтування моральної шкоди на те, що у зв`язку із діями Російської Федерації він зазнав душевних страждань та приниження, переніс неодноразові стреси і побоювання за свою безпеку та безпеку своїх близьких і рідних, були порушені мої нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми. Вказує, що він був вимушений вживати додаткових зусиль для організації його життя та захисту його порушених прав, зокрема, вимушений був переховуватися у бомбосховищах, тривалий час жити при свічках, дихати чадним газом, що призвело до порушення людської гідності.

Беззаперечним є той факт, що з моменту запровадження воєнного стану на території України неодноразово оголошувався сигнал «Повітряна тривога» внаслідок ракетних атак, що в тому числі призводило до того, що люди були вимушені переховуватися в бомбосховищах, а також жити за відсутності електроенергії.

Проте, позивачем не надано доказів, які б підтверджували той факт, що до моменту звернення до суду із позовом він перебував в межах території України та проживав в населеному пункті та відповідно вимушений був переховуватися в бомбосховищах, жити за відсутності електричної енергії тощо.

У позовній заяві позивач зазначає, що внаслідок дій Російської Федерації в нього накопичується стрес. Через стрес, хвилювання та занепокоєння в нього виникли такі захворювання як туберкульоз, хронічний простатит, сольовий діатез, хронічна венозна недостатність, у зв`язку з чим позивач несе додаткові фінансові витрати.

На підтвердження зазначеного позивачем було подано:

- копію висновку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 23.01.2023 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_1 виявлено туберкульоз в/грудних та л/вузлів;

- копію консультативного висновку судинного хірурга від 05.10.2023 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_1 діагностовано ретикулярний варикоз;

- копію консультативний висновок від 08.11.2023 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_1 виявлено хронічний простатит;

- копію консультативного висновку від 07.11.2023 року, з якої вбачається, що у ОСОБА_1 діагностовано ехоознаки хронічного простатиту та ехоознаки сольового діатезу.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

У деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками.

Суд звертає увагу на те, що суд не є суб`єктом, який володіє спеціальними знаннями, а тому, не має підстав вважати, що перелічені вище хвороби виникли у ОСОБА_1 у зв`язку зі стресом, хвилюванням та занепокоєннями.

У статті 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Проте, позивачем не надано доказів (в тому числі) висновку експерта, який би підтверджував той факт, що перелічені вище хвороби зумовлені стресом, хвилюваннями та занепокоєнням внаслідок дій Російської Федерації.

Клопотання про проведення експертизи не заявлялося позивачем на стадії підготовчого провадження.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про наявність у позивача хвороб, зумовлених діями Російської Федерації (наприклад, бойові поранення, поранення внаслідок ракетних обстрілів тощо) надано не було.

За таких обставин, підстави вважати, що хвороби, наявні у позивача зумовлені діями Російської Федерації надано не було.

Не підтверджена належними і допустимими доказами та обставина, що позивач вимушений нести додаткові витрати на лікування.

У позовній заяві позивач в якості обґрунтування розміру завданої шкоди посилається на те, що в наслідок дій Російської Федерації було завдано шкоду не тільки людям, але й тварини. Вказує, що з ним проживає тваринка кіт, яка також відчуває стрес від повітряних тривоги.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначених обставин.

Вказує, що уламки ракет пошкоджують житлові будинки, супермаркети, дитячі садки та адміністративні приміщення в яких знаходяться мирні люди та діти.

Проте, такі дії призводять до завдання шкоди іншим особам, а не безпосередньо позивачеві, а тому, право на відшкодування шкоди за таких обставин виникає у таких осіб, а не позивача.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, територія міста Одеси не належала та не належить до територій, на якій ведуться активні бойові дії, а тому, підстав вважати, що ОСОБА_1 була завдана шкода в результаті активних бойових дій немає.

Суду не надано доказів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_1 є ВПО, та у зв`язку із діями РФ був вимушений змінити місце проживання.

В іншій частині обґрунтування позивача є абстрактними, не містять обґрунтування негативного впливу саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси.

Суд також звертає увагу на те, що на разі відсутній будь-який правовий механізм, що може забезпечити виконання рішення про стягнення з Російської Федерації моральної шкоди, завданої внаслідок її дій.

При цьому, формальний підхід до розгляду таких категорій справ недопустимий, оскільки, безпідставне задоволення позову про відшкодування шкоди лише з підстав вчинення проти України збройної агресії за умови відсутності реально завданої шкоди (наприклад, втрата рідних та близьких, вимушене переселення, пошкодження рухомого та нерухомого майна, втрата доходу, каліцтво тощо) призведе до того, що особа, якій була реально завдана така шкода внаслідок існування формальних рішень може бути позбавлена або обмежена у праві на відшкодування такої шкоди.

Тому, враховуючи те, що позивачем не доведено факт реального завдання шкоди ОСОБА_1 , беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями РФ та завданою шкодою, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач просить стягнути з держави України моральну шкоду у розмірі 2,00 гривень.

Позов в цій частині мотивовано тим, що Держава Україна порушила право позивача на мир, безпеку, суверенітет та територіальну цілісність, право вільного пересування. Вказує, що в нових інформаційних реаліях ЗМІ та лідери громадської думки привели до накопичення психологічного негативу, який приспорив природні процеси мого старіння, що призвело до його передчасності. Посилається на те, що тотальна торгівля емоціями в ЗМІ, яку допустила держава Україна та прикривається суспільним інтересом є формою мародерства дорогоцінного часу позивача його безцінного життя та порушення його прав на свободу і слово, на вільне вираження свої поглядів та переконань.

У відзиві на позовну заяву Держава Україна в особі КМУ посилається на те, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення, що є юридичною підставою для відшкодування шкоди, а тому, позовні вимоги позивача до Держави України є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.. 23 ЦК України - право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до вимог ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність майнової шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою й протиправними діяннями та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а саме що йому завдано моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій держави Україна в особі Міністерства юстиції України. За таких обставин ОСОБА_1 не довів склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності держави Україна перед ним за завдані збитки, а його позов у цій частині є необґрунтованим..

Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині позовних вимог до Держави України в особі Кабінету Міністрів України відсутні.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 листопада 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.