Номер провадження: 22-ц/813/4826/25
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення до житлового будинку під літерою «Е» у вказаному домоволодінні, стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власником 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що вказане свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 18.09.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу І.М. Гребенюк.

Відповідач тривалий час чинить перешкоди ОСОБА_3 у реалізації нею свого права власності відносно об`єкту нерухомості за вказаною адресою, не допускає останню до спільного двору домоволодіння, відбулися численні звернення з обох сторін до правоохоронних органів, які не вирішені і по теперішній час, що і зумовило звернення позивачки до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) усунути ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перешкоди в користуванні 13/100 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 до житлового будинку під літ. «Е» вказаного домоволодіння.

Вселено ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до житлового будинку під літ. «Е» у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн.. 20 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 (сім тисяч) грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка просила вселити її до літери «Е» домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що вказана літера «Е» належить саме їй. Разом з тим, позивач сама зазначає у позові, що у правовстановлюючих документах не зазначено конкретно, кому із співвласників яка літера належить. Однак, відповідач визнає ту обставину, що літерою «Е» користується саме позивачка. Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка чинить її перешкоди у користуванні власністю. Листи, заяві і інші документи, які надані позивачем у різні органи не є доказом чинення перешкод відповідачкою у користуванні власністю, оскільки їх автором є позивачка. Фактично суд встановив всі обставини справи виключно на показаннях свідків, які окрім іншого надали фактично пояснення зі слів інших осіб, оскільки особисто відповідачку не знають і ніколи навіть не бачили. Також зазначили, що чули її голос по телефону.

Окрім того, судом було витребувано матеріали кримінального провадження з яких вбачається, що між сторонами дійсно були неприязні стосунки та постійні сварки. Вказаним доказам не було надано належної уваги, зокрема поясненням сторін щодо наявного у них конфлікту.

Як було зазначено вище, відповідач жодним чином не заперечує користування позивачкою літерою «Е». У цьому контексті варто зазначити, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває на розгляді справа № 521/18753/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ частки в натурі. Предметом позову по вказаній справі є вимога ОСОБА_1 виділити в її власність літери, які перебувають у неї в користуванні, що зокрема підтверджується технічною документацією (копія надається), зокрема це літери Д, Л, И, и, Л, М, О. Так, із вказаного позову вбачається, що ОСОБА_1 у вказаному позові просить виділити їй літеру «И». Натомість у нашій справі позивач зазначає, що вказана літера «И» знаходиться у її користуванні. З огляду на вищевказане, вбачається, що першочергово між сторонами існує спір щодо користування та виділу вказаних літер, який наразі ще не вирішений судом. Так, по вказаній справі № 521/18753/23 за клопотанням ОСОБА_3 судом було призначено експертизу, на вирішення якої постановлено такі питання: 1. чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до часток співвласників на самостійні об`єкти нерухомого майна, виходячи з наступних часток співвласників: - ОСОБА_1 33/100 часток, - ОСОБА_3 13/100 часток, - ОСОБА_5 17/100 часток, - ОСОБА_6 16/100 часток, - ОСОБА_7 21/100 часток 2. У разі неможливості розподілу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , визначити варіанти порядку користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до часток співвласників, виходячи з наступних часток співвласників: - ОСОБА_1 33/100 часток, - ОСОБА_3 13/100 часток, - ОСОБА_5 17/100 часток, - ОСОБА_6 16/100 часток, - ОСОБА_7 21/100 часток. З огляду на вищевказане, вбачається, що позивач також просить визначити порядок користування вказаним домоволодінням у разі неможливості його поділу. Таким чином, вказаний позов про усунення перешкод у користуванні власністю є передчасним з огляду на те, що частки сторін юридично не закріплені в натурі, натомість наразі розгляд справи про виділ ОСОБА_1 ще здійснюється судом.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 14.10.2025 року о 14:30 год. ОСОБА_1 , та її представник адвокат Кострич Михайло Петрович не з`явилися.

13.10.2025 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Кострич Михайла Петровича про відкладення розгляду справи, мотивоване тим, що не має змоги прибути у вказане судове засідання, оскільки буде зайнятий під час проведення слідчих дій з іншим клієнтом.

Присутні у судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Глух Наталя Андріївна не заперечували проти розгляду справи за фактичної явки

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні даного клопотання, як належним чином не обґрунтованого, оскільки на підтвердження зазначеним у клопотанні обставинам, таких як участь у слідчих діях, адвокатом не надано будь яких доказів, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості перевірити вказані причини для відкладення на предмет поважності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні 13/100 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 до житлового будинку під літ. «Е» вказаного домоволодіння, вселення ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до житлового будинку під літ. «Е» у домоволодінні АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а відповідачем дані обставини не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є власником 13/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2021 року, виданому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Г.П. Поліщук. Спадкове майно складається з трьох житлових будинків під літ. В, Д, Е та надвірних будівель та споруд під літ. П, К, М, Р сараї, літ. И - літня кухня, літ. О - душ, літ. Л - гараж, № 1-3 огорожа, І-ІІІ мостіння, загальною площею 133,8 кв. м., житловою площею - 92,2 кв. м. (а. с. 12).

Вказаний об`єкт спадкового майна належав на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1955 року ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була його донька, ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, хоча право власності зареєструвала.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси від 16.09.1988 року, № 147 (п. 3): гр. ОСОБА_8 на праві особистої власності згідно договору купівлі-продажу від 01.06.1955 року належить у житловому будинку літ. Е - житлова кімната 9,3 м.кв., кухня 5,8 м.кв.,загальною вартістю 1200 карбованців, що складає 13/100 частин домоволодіння (а.с. 20-21).

На підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. 22.05.2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 770, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , 1948 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 , яка є позивачем по справі (а.с. 12, 13)

Крім того, судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Кострича М.П. про витребування доказів, про що постановлена ухвала та витребувано з відділення поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області матеріали кримінального провадження № 00000833 від 06.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Про існування вказаного кримінального провадження суду стало відомо поза межами підготовчого засідання, після його закриття та призначення справи до розгляду по суті. Але з метою забезпечення всебічного розгляду справи із врахуванням положень ч. 8 ст. 83 ЦПК України, суд вважав за необхідне витребувати матеріали кримінального провадження № 00000833 від 06.10.2021 року для з`ясування характеру відносин між сторонами, оскільки сторони обмежені у наданні суду вказаних матеріалів, через те, що кримінальне провадження на теперішній час не закрито.

Судом першої інстанції було досліджено матеріали кримінального провадження, які вказують на існування тривалих недоброзичливих відносин між сторонами, що полягають у неодноразових взаємних зверненнях до правоохоронних органів з метою штучного створення конфліктних ситуацій між співвласниками домоволодіння. Таке твердження узгоджується з матеріалами справи, що містять численні звернення позивачку до поліції з метою усунення перешкод у користуванні власністю з боку відповідачки, за наслідками розгляду яких органи поліції рекомендують звернутися до суду у порядку цивільного судочинства для вирішення конфліктної ситуації, не знаходячи у вказаних інцидентах складу та події кримінального правопорушення (а. с. 22-27).

Допитана судом першої інстанції у судовому засіданні 05.12.2024 року, свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що тривалий час знайома з позивачкою, дуже добре знала її спадкодавця ОСОБА_4 , за якою позивачка доглядала. Неодноразово з позивачкою приїжджала до спірного домоволодіння, але з 2021 року не можуть потрапити туди, оскільки відповідачка встановила замки на хвіртці загального користування, іншого доступу до домоволодіння немає, щораз відповідачка у допуску відмовляє, викликає поліцію, виникають конфліктні ситуації.

Допитана судом першої інстанції у судовому засіданні 05.12.2024 року, свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що був сусідом покійної ОСОБА_4 , зазначив, що був біля домоволодіння разом з позивачкою, в цей день повинен був приїхати експерт для проведення судової технічної експертизи у іншій цивільній справі між цими сторонами, але відповідачка відмовилася допускати на територію домоволодіння позивачку.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У розумінні положень ст. 391 ЦК України право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном, тобто може звернутися до суду із негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, а відповідачем лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного у момент подання позову. Як убачається із наведеного, на підставі ст. 391 ЦК України, тобто шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, право власності може бути захищено лише у разі доведення факту його порушення.

Подібні за змістом висновки щодо умов і підстав застосування положень ст. 391 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 916/1711/17, від 15 лютого 2018 року у справі № 911/2774/16, від 20 лютого 2018 року у справі № 921/14/17-г/11, від 29 березня у справі № 918/317/17 та інших.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном (постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 332/4891/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 589/4556/16, від 28 березня 2018 у справі № 372/918/16-ц та інших).

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_3 є власником 13/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2021 року, виданому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Г.П. Поліщук. Спадкове майно складається з трьох житлових будинків під літ. В, Д, Е та надвірних будівель та споруд під літ. П, К, М, Р сараї, літ. И - літня кухня, літ. О - душ, літ. Л - гараж, № 1-3 огорожа, І-ІІІ мостіння, загальною площею 133,8 кв. м., житловою площею - 92,2 кв. м.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення до житлового будинку під літерою «Е» у вказаному домоволодінні

На підтвердження обставинам зазначених у позові про те, що з боку відповідача чиняться перешкоди позивачеві у здійсненні її законного права користування чи розпорядження житловим будинком під літерою «Е» у домоволодінні АДРЕСА_1 надано наступні докази.

Так, до позову було додано чисельні звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, щодо перешкод у користуванні 13/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , а також відповідні відповіді на звернення від ГУНП в Одеській області, в яких рекомендовано заявниці звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Також, до позову додано фотографії житлового будинку під літерою «Е» у домоволодінні АДРЕСА_1 , які підтверджують обставини зазначені позивачем.

За клопотанням позивача, допитана судом першої інстанції у судовому засіданні 05.12.2024 року, свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що тривалий час знайома з позивачкою, дуже добре знала її спадкодавицю ОСОБА_4 , за якою позивачка доглядала. Неодноразово з позивачкою приїжджала до спірного домоволодіння, але з 2021 року не можуть потрапити туди, оскільки відповідачка встановила замки на хвіртці загального користування, іншого доступу до домоволодіння немає, щораз відповідачка у допуску відмовляє, викликає поліцію, виникають конфліктні ситуації.

Допитана судом першої інстанції у судовому засіданні 05.12.2024 року, свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що був сусідом покійної ОСОБА_4 , зазначив, що був біля домоволодіння разом з позивачкою, в цей день повинен був приїхати експерт для проведення судової технічної експертизи у іншій цивільній справі між цими сторонами, але відповідачка відмовилася допускати на територію домоволодіння позивачку.

Крім того, судом першої інстанції було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Кострича М.П. про витребування доказів, про що постановлена ухвала та витребувано з відділення поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області матеріали кримінального провадження № 00000833 від 06.10.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, і у судовому засіданні було оглянуто та досліджено матеріали кримінального провадження, які вказують на існування тривалих недоброзичливих відносин між сторонами, що полягають у неодноразових взаємних зверненнях до правоохоронних органів з метою штучного створення конфліктних ситуацій між співвласниками домоволодіння. Таке твердження узгоджується з матеріалами справи, що містять численні звернення позивачку до поліції з метою усунення перешкод у користуванні власністю з боку відповідачки, за наслідками розгляду яких органи поліції рекомендують звернутися до суду у порядкуи складу та події кримінального правопорушення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3 є власником 13/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , і вона як співвласник майна має право користуватися та розпоряджатися спірним майном, звернулася до суду за захистом своїх прав, відповідач заперечує щодо задоволення позову, а також в сукупності з іншими доказами, такими як звернення до поліції і показаннями свідків, а відповідачем у встановленому порядку такі докази не спростовані, суд першої інстанції дійшов до обґрунтовано висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка чинить її перешкоди у користуванні власністю, листи, заяві і інші документи, які надані позивачем у різні органи не є доказом чинення перешкод відповідачкою у користуванні власністю, оскільки їх автором є позивачка, є безпідставними.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23), дійшов висновку, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Наявність факту звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в розумінні ч. 1 ст. 13 ЦПК України свідчить про наявність таких перешкод у здійснення права власності, за захистом якого позивач, звернулася до суду, а також заперечення щодо задоволення такого позову з боку відповідача, вказані доводи спростовують.

При цьому, відповідачем доказів на спростування здійснення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні права власності ані до суду першої інстанції, ані до апеляційної інстанції подано не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває на розгляді справа № 521/18753/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ частки в натурі, предметом позову по вказаній справі є вимога ОСОБА_1 виділити в її власність літери, які перебувають у неї в користуванні, що зокрема підтверджується технічною документацією (копія надається), зокрема це літери Д, Л, И, и, Л, М, О., апеляційним судом не приймаються, оскільки вказана справа не має правового значення, для вирішення даного спору, так як матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є власником 13/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , в тому числі житловим будинком під літ. Е, який є предметом позову, і щодо якого здійснюються відповідачем перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Апеляційна скарга містить доводи щодо незаконності рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 лютого 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в сумі 7000,00 (сім тисяч) грн.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надан ням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зауважила, що приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 (провадження № 61-3454св22) містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 звертає увагу, що витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Згідно доданих до позовної заяви доказів вбачається, що адвокат Глух Н.А. представляла в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_3 .

Відповідно до Акту виконаних робіт від 11.02.2025 року адвокатом Глух Н.А. надано, а ОСОБА_3 прийняті наступні послуги:

Складання позову 2 500 грн.; складання клопотання про допит свідків 500 грн., участь у підготовчому засіданні 24 10.2024 року 500 грн. 19.11.2024 року 500 грн., в судовому засіданні 05.12.024 року 1000 грн., 22.01.2025 року 1000 грн., а всього на суму 6 000 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі (а. с. 33-35).

Відповідно до Акту виконаних робіт від 20.02.2025 року адвокатом Глух Н.А. надано, а ОСОБА_3 прийняті наступні послуги:

участь у судовому засіданні 12.02.2025 року 1000 грн., 20.02.2025 року 1000 грн., а всього на суму 2 000 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі (а. с. 93-94).

Адвокат в суді першої інстанції до закінчення судових дебатів подала письмову заяву про стягнення правничої допомоги в суді першої інстанції на загальну суму 8 000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Ураховуючи наведене, приймаючи до уваги співмірність складності справи, реально наданих адвокатом обсягом послуг та тривалість розгляду справи судом, а також кінцевий результат розгляду справи, апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром стягнення правничої допомоги з відповідача на користь позивача в суді першої інстанції у загальному розмірі 7 000 гривень.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 05.11.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова