Справа № 638/3810/25
Провадження № 2/638/3518/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Теслікової І.І.,

секретар судового засідання Зубко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя, визнати право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :12:004:0132 площею 0,0655га, що розташована у Садівничому Товаристві « Праця та Відпочинок», ділянка № НОМЕР_1 , категорія земель- землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.06 для колективного садівництва, вид використання для ведення садівництва, місце розташування АДРЕСА_1 придбаної за договором купівлі-продажу від 10.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Богданович А.О., за ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 07 березня 2025 року позовна заява була залишена без руху, на виконання якої позивачем подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Теслікової І.І. від 18 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою в порядку загального позовного провадження. Запропоновано позивачу та відповідачу скористатися вимогами ст. 178-180, 193 ЦПК України.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що під час перебування у шлюбі була придбана земельна ділянка за особисті грошові кошти позивача, а саме за заощадження та грошові кошти, отримані від підприємницької діяльності. Відповідач мав мінливий, непостійний дохід та матеріальної участі в придбанні земельної ділянки не приймав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 25.06.2025 року задоволено клопотання позивача про витребування.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 20.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності до судового розгляду.

У призначене судове засідання позивач не з`явився , надала заяву про розгляд справи за іі відсутністю, позовні вимоги підтримує.

Відповідач у призначене судове засідання не з`явився, про час та місце судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином за зареєстрованим місцем перебування відповідача як ВПО та на офіційному сайті суду.

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 22.11.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 16.01.1981 року та ОСОБА_2 03.11.1984 року.

Рішенням Димитровським міським судом Донецької області від 02 березня 2022 року , шлюб укладений між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 22.11.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області актовий запис № 5006 розірваний.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :12:004:0132 площею 0,0655га, належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спільна сумісна власність на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 10.06.2021 серія та номер:1014, видавник ПНХМНО ОСОБА_3

10.06.2021 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :12:004:0132 площею 0,0655га, що розташована у Садівничому Товаристві « Праця та Відпочинок», ділянка № НОМЕР_1 , категорія земель- землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.06 для колективного садівництва, вид використання для ведення садівництва, місце розташування АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 ( продавець) та ОСОБА_1 ( покупець), ОСОБА_2 ( покупець), які є подружжям та діяли за обопільною згодою.

Відповідно до розділу 2 п. 2.1 вищезазначеного договору, продаж здійснена за 192290,00 грн.

Відповідно до розділу 5 п.5.2 усі витрати, пов`язані із складання цього договору та його нотаріальним посвідченням солідарно сплачують покупці.

Вищезазначений договір посвідчений приватним нотаріусом зареєстрований в реєстрі за № 1014.

За правилами статті 60 СК України,майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і нормастатті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями69,70 СК України,дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зістаттею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція нормистатті 60 СК України,свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи нормустатті 60 СК Українита визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України,визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом частини 1статті 57 СК України,особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7ст. 57 СК України)

У пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України,при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що устатті 60 СК України,закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першоюстатті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Суд вважає, що надані позивачем докази, а саме декларації про отримання доходи ОСОБА_1 за 2020 та 2021 рік та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору з січня 2017 по грудень 2021 ОСОБА_2 не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу

Отже, позивач не довів, що земельна ділянка придбана за її особисті заодщадження та грошові кошти, отримані від підприємницької діяльності , отже позивач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання право особистої приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :12:004:0132, що розташована у Садівничому Товаристві « Праця та Відпочинок», ділянка № НОМЕР_1 , категорія земель- землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення 01.06 для колективного садівництва, вид використання для ведення садівництва, місце розташування АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,372 ЦК України, ст.ст. 57,60,69,70 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76, 141, 206,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Теслікова І.І.