ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 211/2449/24

провадження № 61-6589св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - російська федерація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, на рішення Довгинцівського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Ткаченко С. В.,

від 17 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О., від 22 квітня

2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації про визнання геноциду, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18 березня 2014 року нібито внаслідок проведення 16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України. В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки»

(27 квітня 2014 року).

3. 27 серпня 2014 року рф розпочала масоване вторгнення регулярних підрозділів збройних сил рф на територію Донецької та Луганської областей.

4. 21 лютого 2022 року президент рф підписав укази про визнання «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» самостійними республіками, а також підписав з ними договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

5. 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами майже всі міста України. На цей час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф, яка заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також в шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

6. З інформації, розміщеної на ресурсах газети «The Washington Post» і компанії «Нафтогаз України» в мережі Інтернет позивач з`ясував, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів компанії «Нафтогаз України», Україна втратила 63% покладів вугілля, 11% родовищ нафти, 20% родовищ природного газу, 42% родовищ металів і 33% родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

7. рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2 209 родовищ, повідомила газета «The Washington Post» (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev.

8. Позивач вказує, що громадяни України, понесли збитків у сумі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, тобто по 1 990 149,79 доларів США на кожного громадянина, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф.

9. При цьому позивач використовує відомості Державної служби статистики України згідно з якими за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тон хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тон, а середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях.

10. Позивач вважає, що незаконна експропріація рф зазначених природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей порушила низку прав і свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та Протоколах до неї призвело до нанесення йому матеріальної шкоди.

11. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дії російської федерації геноцидом Українського народу;

- стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у сумі 1 990 149,79 доларів США та моральну шкоду в сумі 5 200 000 грн.

Інформація про рух справи в судах

12. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про визнання геноциду Українського народу.

13. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2024 року ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року в частині відмови у відкритті провадження у справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст судових рішень

14. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України, у розмірі 100 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

15. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування майнової шкоди, суди попередніх інстанції вважали доводи позивача в цій частині абстрактними, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження розміру збитків, завданих окупацією територій саме позивачу.

16. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання незаконної збройної агресії російської федерації геноцидом всього Українського народу, суди врахували, що Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не є компетентним судом для вирішення цього питання. Юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе компетентним судом, яким є Міжнародний Суд ООН, після проведення відповідного розслідування.

17. Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суди врахували встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у його житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відсутність доказів пошкодження чи знищення його майна внаслідок обстрілів чи залишення ним місця постійного проживання через бойові дії. Визначаючи розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті, суди вважали, що за встановлених обставин, з огляду на принципи розумності та справедливості, достатньою сатисфакцією є сума в розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький О. О., просить рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року скасувати, а справу направити до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, через відсутність довіри до всього складу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. 17 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький О. О., подав касаційну скаргу на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року.

20. Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ,витребувано із суду першої інстанції матеріали справи № 211/2449/24, які у вересні 2025 року надійшли до Верховного Суду.

21. Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц,

від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

23. Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу.

24. Вказує, що обставини, які визнані Верховною Радою України в її актах, не підлягають доказуванню, оскільки стали загальновідомими. Проте, встановлення Верховною Радою України на законодавчому рівні певних обставин, зокрема визнання збройної агресії проти України геноцидом Українського народу, не позбавляє цей народ права на звернення до суду з подібною вимогою, оскільки судовий захист гарантується Конституцією України.

25. Стверджує, що вимогу про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не можна вважати безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК України та не потребує додаткового доказування.

26. Конвенція про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка вступила в силу 12 січня 1951 року та була Ратифікована Президією Верховної Ради УРСР 15 листопада 1954 року, не встановлює для національних судів незалежної України будь-яких застережень щодо неможливості розгляду позовних вимог фізичних чи юридичних осіб, які вважають, що дії, які здійснюються з наміром знищити повністю або частково, будь-яку національну, етнічну, расову чи релігійну групу, як таку, можна вважать геноцидом такої етнічної групи.

27. Звертає увагу, що в інших судових справах Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу неодноразово встановлював подібні факти.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Обставини справи, встановлені судами

28. ОСОБА_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

29. Із 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

30. Відповідно до заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня

2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

31. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

32. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

33. Місто Кривий Ріг Дніпропетровської області, не входить до переліків територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

34. Постановою Кабінету Міністрів України № 945 від 23 серпня 2022 року «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією» затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

35. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

36. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

37. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

38. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

39. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

40. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

41. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

42. У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо відшкодування моральної шкоди

43. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції

ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

44. 15 березня 2022 року Парламентська Асамблея ухвалила Висновок

300 (2022) щодо наслідків російської агресії проти України, в якому зазначила, що продовжуючи агресивну війну, яку рф веде проти України з 20 лютого

2014 року, станом на 24 лютого 2022 року рф ескалувала свою військову діяльність проти України до безпрецедентного рівня, спричинивши тисячі жертв серед цивільного населення, переміщення мільйонів людей та спустошення країни.

45. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що російська агресія проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

46. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

47. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

48. Звернення позивача до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня

2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21,

від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21.

49. Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

50. Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

51. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

52. Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

53. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

54. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

55. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

56. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

57. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

58. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

59. Взявши до уваги загальновідомі факти, суди попередніх інстанцій дійшли мотивованого висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, обстрілів цивільної інфраструктури, нехтування фундаментальними цінностями і людськими правами позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань і має право на компенсацію завданої моральної шкоди. Питання розміру цієї компенсації не є доводом касаційної скарги, отже учасниками справи не оспорюється.

Щодо відшкодування майнової шкоди

60. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

61. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

62. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

63. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

64. Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

65. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

66. Підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

67. Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.

68. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

69. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20).

70. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо йому майнової шкоди внаслідок російської військової агресії та тимчасової окупації суверенної території України, зокрема привласнення природних ресурсів.

71. У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

72. Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф».

73. Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на його користь.

74. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду

від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 686/29638/23.

75. У пункті 1619 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року Європейський суд з прав людини встановив неодноразові порушення статей 2, 3, 4 § 2, 5, 8, 9, 10, 11 та 14, а також статей 1 та 2 Першого Протоколу. Суд також наголосив на руйнуванні верховенства права на територіях, що знаходяться під фактичним контролем рф, та атмосфері страху та залякування як на територіях, що знаходяться під їхнім контролем, так і на територіях, що постраждали від їхніх військових атак.

76. У пункті 1650 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року Європейський суд з прав людини, встановивши порушення державою-відповідачем прав людини та основоположних свобод, гарантованих Конвенцією (нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, гарантованих Конвенцією (п. 177)), зазначив, що з огляду на безпрецедентний характер цієї справи та враховуючи характер багатьох виявлених порушень, Суд вважає, що питання застосування статті 41 Конвенції ще не готове до вирішення. Більше того, Суд вважає, що будь-яке майбутнє рішення повинно належним чином враховувати створення Реєстру збитків та поточні обговорення щодо майбутнього механізму компенсації.

77. Реєстр збитків, завданих агресією рф проти України, відкрив 02 квітня 2024 року процес подання претензій щодо відшкодування збитків, втрат або шкоди, завданої внаслідок російської агресії проти України.

78. Метою запровадження і функціонування цього Реєстру є забезпечення фіксації у документальній формі доказів та інформації про претензії щодо шкоди, збитків або тілесних ушкоджень, завданих усім зацікавленим фізичним та юридичним особам, а також державі Україна (включаючи її регіональні та місцеві органи влади, державні або контрольовані суб`єкти господарювання), що мали місце 24 лютого 2022 року або пізніше на території України в межах її міжнародно визнаних кордонів, що поширюються на її територіальні води, протиправними діями держави-агресора в Україні або проти України.

79. Виходячи з вищенаведеного, оскаржені судові рішення у частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди слід визнати законними й обґрунтованими, оскільки позивач не довів під час розгляду справи підстав відшкодування шкоди та її розмір.

Щодо визнання збройної агресії російської федерації геноцидом Українського народу

80. Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року було схвалено Заяву Верховної Ради України щодо вчинення геноциду в Україні, згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії рф проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

81. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид визнаний міжнародним злочином.

82. Україна та рф свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує Міжнародний суд ООН серед іншого розглядати ці питання.

83. Геноцид, незалежно від того, вчинений він у мирний час чи під час війни, є злочином за міжнародним правом, якому вони зобов`язуються запобігати і за який карати, у разі його вчинення (стаття І Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього).

84. Під геноцидом розуміється будь-яке з наступних діянь, вчинене з наміром знищити, повністю або частково, національну, етнічну, расову або релігійну групу як таку:

- вбивство членів такої групи;

- заподіяння серйозних тілесних ушкоджень або психічного розладу членам такої групи;

- умисне створення для такої групи умов життя, розрахованих призвести до її повного або часткового фізичного знищення;

- впровадження заходів, спрямованих на запобігання дітонародженню в такій групі;

- примусове переміщення дітей такої групи до іншої групи.

85. 30 травня 2022 року Європейський Союз ухвалив Регламент (ЄС) 2022/838, що вносить зміни до Регламенту (ЄС) 2018/1727 щодо збереження, аналізу та зберігання в Агентстві Європейського Союзу з питань співробітництва у сфері кримінального правосуддя (Євроюст) доказів, що стосуються геноциду, злочинів проти людяності, воєнних злочинів та пов`язаних з ними кримінальних правопорушень. У Регламенті зазначалося, що існують «достатні підстави вважати, що в Україні в контексті поточних воєнних дій скоювалися та скоюються злочини проти людяності та воєнні злочини».

86. 28 лютого 2022 року Прокурор Міжнародного кримінального суду розпочав розслідування за звинуваченнями у воєнних злочинах, злочинах проти людяності та геноциді в Україні (B325).

87. 17 березня 2023 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт високопосадовців держави-агресора. Вона вважала, що є достатні підстави вважати, що кожен з підозрюваних несе відповідальність за воєнний злочин незаконної депортації населення (дітей) та незаконного переміщення населення (дітей) з окупованих територій України на шкоду українським дітям, згідно зі статтями 8(2)(a)(vii) та 8(2)(b)(viii) Римського статуту.

88. 05 березня 2024 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт ще двох осіб у контексті ситуації в Україні. Палата вважала, що існують достатні підстави вважати, що кожен підозрюваний несе відповідальність за воєнні злочини: спрямування нападів на цивільні об`єкти (стаття 8(2)(b)(ii) Римського статуту), заподіяння надмірної випадкової шкоди цивільному населенню або пошкодження цивільних об`єктів (стаття 8(2)(b)(iv) Римського статуту) та злочин проти людяності - нелюдські дії (стаття 7(1)(k) Римського статуту) - стосовно ракетних ударів, здійснених по українській енергетичній інфраструктурі щонайменше з 10 жовтня 2022 року до щонайменше 09 березня 2023 року. Характер ударів, що включав багаторазове вчинення дій проти цивільного населення, свідчить про обраний курс державної політики державної політики.

89. Міжнародний Суд ООН у межах розгляду справи, ініційованої Україною, вжив 16 березня 2022 року тимчасових заходів, закликавши рф негайно припинити військові дії на території України.

90. Національні парламенти Польщі, Канади, Естонії, Латвії, Литви та Ірландії визнали, що російською агресією вчиняється акт геноциду Українського народу.

91. 27 квітня 2023 року Парламентська асамблея Ради Європи визнала депортацію та насильницьке переміщення українських дітей на територію держави-агресора, як такими, що мають ознаки геноциду. ПАРЄ закликала Міжнародний кримінальний суд розглянути можливість кримінального переслідування за цей злочин.

92. Верховний Суд Великої Британії у рішенні від 29 липня 2025 року у справі «Швідлер та компанія «Далстон» проти державних секретарів» погодився, що російське вторгнення до України є кричущим порушенням міжнародного права та Статуту ООН, що становить одну з найсерйозніших загроз європейській безпеці та міжнародному порядку з часів закінчення Другої світової війни. Воно спричинило величезні втрати життя та людські страждання. Варварські та постійні напади на цивільне населення України та цивільну інфраструктуру призвели до жахливої гуманітарної кризи (п. 167).

93. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що одним із наслідків російської збройної агресії проти України стала тимчасова окупація частини території України, держава-агресор чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань, такі дії грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Держава-окупант відповідно несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

94. У постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19,

від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року

у справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 Верховний Суд підкреслював, що держава-агресор, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій абсолютний судовий імунітет.

95. Таким чином міжнародне та внутрішньо-політичне визнання російської агресії геноцидом Українського народу, встановлення у вказаних вище судових рішеннях кричущого порушення державою-агресором міжнародного права, нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, не потребують для мети захисту прав ОСОБА_1 визнання окремим судовим рішенням національного суду вчинення повномасштабної збройної агресії рф, окупації територій геноцидом всього Українського народу. Разом з тим, необхідно взяти до уваги компетенцію Міжнародного Суду ООН та Міжнародного кримінального суду, у провадженні яких перебувають відповідні справи, вказані у пунктах 86-89 цієї постанови.

96. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14 жовтня 2025 року у справі № 212/5631/23, від 15 жовтня

2025 року у справі № 211/515/24, та не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

97. Наявність судових рішень Центрально-Міського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпровської області у справах № 216/3972/22, № 216/5657/22, № 216/5656/22, № 212/8289/23, № 216/2222/24, № 216/2223/24, на які посилався заявник, висновків судів у розглядуваній справі не спростовують.

98. Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

99. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

100. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

101. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

102. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

103. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалено оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

104. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Висоцький Олександр Олександрович, залишити без задоволення.

2. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович