1 УХВАЛАСправа № 334/8535/25 2-о/335/361/2025
про залишення позовної заяви без руху
07 листопада 2025 року м. Запоріжжя
Суддя Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя Романько О.О., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, перевіривши заяву ОСОБА_1 подану через представника адвоката Попову Катерину Романівну, заінтересована особа Перша запорізька державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення,-
Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з даною заявою поданою через представника - адвоката Попову К.Р. про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме щодо встановлення місця відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1 .
03.11.2025 цивільна справа за заявою ОСОБА_1 надійшла за підсудністю до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Судом встановлено, що подана заява не відповідає вимогам ст.294 ЦПК України.
При залишенні заяви без руху, суддя керується положеннями ч. 9 ст. 10, ст.ст. 175, 177 ЦПК України, тобто застосовує аналогію закону, так як главами 1 та 2 розділу IV ЦПК України прямо не врегульовано дії судді при подачі до суду заяви, яка не відповідає вимогам ЦПК.
Суд, ознайомившись з матеріалами заяви, дійшов наступного висновку.
Згідно з пунктами 4, 5, 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; суттю спору є - суперечності, конфлікт, протиборство сторін; спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Частиною 6 ст. 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Із матеріалів справи встановлено, що встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення місця відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_1 , потрібне заявнику та має значення для належного оформлення та отримання спадщини.
Відповідно до п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання. Спір про право є особливим видом правовідносин, який виникає внаслідок відсутності згоди між сторонами регулятивних або охоронних правовідносин щодо взаємних прав та обов`язків.
З матеріалів справи вбачається, спадкодавець ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордоном, а саме у м. Жешув, Польща.
Заявником не зазначено, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті її матері.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до п.4 ч.4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.
Згідно ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом невизначено іншого порядку їх встановлення.
За приписами ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 ст.315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їхні права та обов`язки.
Заявник визначила заінтересованою особою Першу запорізьку державну нотаріальну контору, але не зазначає яким чином рішення суду за результатами розгляду її заяви може вплинути на права та обов`язки такої особи.
16.02.2024 заявником до нотаріуса було надано зведену копію свідоцтва про смерть від 27.11.2023, складеного в м. Жешув (з перекладом з польської мови на українську мову) гр. ОСОБА_3 . При цьому, в постанові державного нотаріуса Першої запорізької державної нотаріальної контори від 23.04.2025 зазначено саме на тому, що спадкоємцем до нотаріальної контори не було надано документів, які встановлюють час і місце відкриття спадщини гр. ОСОБА_3 , необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі вимог пункту 1 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Відповідно до ст. 1221 ЦК України зазначено: 1. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця . 2. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. 3. Якщо спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».
Станом на 27.11.2023 зміни до ст. 1221 ЦК України не набрали законної сили. Редакція зазначеної норми була змінена відповідно до Закону України « Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023, який набрав законної сили 30.01.2024.
До набрання законної сили таких змін діяло правило того, що місце відкриття спадщини це останнє місце проживання спадкодавця. Заява подавалася до будь-якого нотаріуса на території України.
Разом з тим, на підтвердження факту смерті спадкодавця за кордоном нотаріусу необхідно подати легалізоване свідоцтво про смерть, видане органами іноземної держави, та його нотаріально засвідчений переклад на українську мову.
Отже, якщо людина не мала посвідки на проживання в певній іноземній державі, то казати про те, що це було її останнє місце проживання, складно. Якщо ж спадкодавець мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається відповідно до закону про міжнародне приватне право. Стаття 70 цього Закону передбачає, що спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання. В той же час стаття 71 цього ж Закону визначає те, що нерухоме майно спадкується тільки по праву України і в Україні.
Також, дипломатичними консульськими установами України за кордоном прямо передбачено, що повноваження видавати свідоцтво про право на спадщину за місцем відкриття спадщини має український консул за кордоном.
Таким чином, щоб пред`явити свідоцтво про смерть, видане іноземною державою, нотаріусу в Україні, його необхідно легалізувати (або поставити апостиль, якщо країна є учасницею Гаазької конвенції) та перекласти на українську мову з нотаріальним засвідченням перекладу.
Польща та Україна є учасницями Гаазької конвенції.
Отже, заявником не зазначено відомостей як про інших спадкоємців щоб уникнути спору про право, так і про те, яким чином вона виконала вимоги законодавства щодо легалізації свідоцтва про смерть її матері або ж відомості про перешкоди в їх виконанні, що і послугувало зверненню до суду з заявою про встановлення місця відкриття спадщини.
За своєю природою суд не може виконувати функції інших органів державної влади. Конституція України чітко встановлює, що делегування функцій судів іншим органам не допускається, так само як і привласнення цих функцій іншими органами. Відповідно, суд не може замінювати собою інші державні органи, виступаючи замість них, наприклад, шляхом прийняття рішень, які за законом належать до їхньої компетенції.
Таким чином, такі недоліки підлягають виправленню.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що заява не відповідає вимогам закону, а тому підлягає залишенню без руху з наданням строків на їх усунення. Недоліки підлягають усуненню шляхом складання нового тексту заяви, поданням її до суду з копіями заяви та додатків, засвідчених належним чином, у відповідності до кількості учасників процесу.
Керуючись ст.ст.175, 185, 260-262, 294 ЦПК України, суддя, -
Заяву ОСОБА_1 подану через представника адвоката Попову Катерину Романівну, заінтересована особа Перша запорізька державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без руху, надавши заявнику строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали.
У разі невиконання ухвали суду у зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути заявнику зі всіма доданими до неї документами.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 12.11.2025.

Суддя: О.О. Романько