ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/9444/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Мельник В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 як законного представника неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Головного управління Національної гвардії України, 3-тя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про скасування рішення органу приватизації державного житлового фонду, зобов`язання здійснити дії з приватизації квартири,

В С Т А Н О В И В :

До Дарницького районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_4 , який діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Головного управління Національної гвардії України, 3-тя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про скасування рішення органу приватизації державного житлового фонду, зобов`язання здійснити дії з приватизації квартири.

Вимоги позову з урахуванням зміни предмету позову обґрунтовані тим, що відповідно до ордеру №018999 Серія Б від 16.02.2017 року, виданого на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації у місті Києві від 01.02.2017 року №78, на сім`ю із чотирьох осіб: його ОСОБА_4 , його дружину ОСОБА_7 та двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надано право на зайняття жилого приміщення, житлова площа 36,30 кв.м, загальна площа 69,0 кв.м. на двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . Сім`я ОСОБА_4 вселилась у зазначену квартиру та зареєструвалась в ній.

19.03.2025 року ОСОБА_4 звернувся із заявою до керівника органу приватизації відповідача з проханням про передачу у приватну власність йому та двом членам його сім`ї у рівних частках квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Як вказує позивач на момент звернення із заявою про приватизацію у зазначеній квартирі зареєстровані були ОСОБА_4 та неповнолітні його діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Крім того, позивач вказує, що ним до заяви було додано всі необхідні документи на підтвердження беззаперечного права на приватизацію вище зазначеної квартири, у тому числі відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості з державного реєстру іпотеки, які підтверджують відсутність будь-яких прав на нерухоме майно, на відчуження, на іпотеку у позивачів.

Так, позивач вважає, що мають беззаперечне право на приватизацію квартири із державного житлового фонду, відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", однак рішенням №0224 від 23.03.2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні заяви щодо приватизації ними квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що зазначене рішення №0224 органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України ухвалене з грубим порушенням конституційних прав позивача та його неповнолітніх дітей, при цьому вказують що у рішенні та у протоколі засідання органу приватизації від 28 березня 2025 року відсутні обґрунтування та переконливі доводи відмови у приватизації вище згаданої квартири, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

22 липня 2025 року представником відповідача подано до суду відзив на позов, який був прийнятий судом та долучений до матеріалів справи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року замінено у даній справі неповнолітніх позивачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на їх законного представника батька ОСОБА_4 .

30 липня 2025 року представником позивача подано до суду заяву про зміну предмету позову, яка була прийнята судом та долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року призначено справу до розгляду по суті, закривши підготовче засідання.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Крім того, представник відповідача пояснив, що ОСОБА_4 з 1992 року по 12.04.2000 року був зареєстрований за місцем проходження військової служби свого батька ОСОБА_8 за адресою військової частини НОМЕР_1 : АДРЕСА_2 . Відповідно до протоколу від 25.08.1999 року №87 рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , батьку ОСОБА_4 на склад родини в 4 особи, у тому числі і на позивача було надано 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та видано ордер №237 від 04.11.1999 року зі зняттям з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 . Так, у період з 05.09.2000 року по 14.08.2001 року ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 та забезпечений житловою площею в повному обсязі від Держави. Також, представник відповідача зазначив, що знявшись з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 відмовився від належної йому частки в наданій військовою частиною НОМЕР_1 квартирі та не скористався своїм правом на приватизацію даної квартири, що призвело до штучного погіршення його житлових умов. Крім того, неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 тривалий час були зареєстровані і фактично проживали в квартирі АДРЕСА_4 та користувались нею разом з ОСОБА_4 . З 15.10.2001 року ОСОБА_4 перебував на квартирному обліку на загальних підставах, з 01.10.2005 року був внесений в списки позачергового отримання житла. Згідно протоколу житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_2 від 05.12.2016 року №18 двокімнатна квартира АДРЕСА_5 , була надана лейтенанту запасу ОСОБА_4 з родиною в складі 4 осіб, а саме: він, дружина ОСОБА_7 , 1982 року народження, син ОСОБА_5 , 2008 року народження, донька ОСОБА_6 , 2011 року народження. Відповідно до протоколу центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 09.06.2017 року №6 було надано дозвіл ОСОБА_4 на приватизацію двокімнатної квартири АДРЕСА_1 для родини складом чотири особи, а не три. ОСОБА_7 відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 18.03.2025 року добровільно надала свою згоду на безоплатну приватизацію ОСОБА_4 та членами його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_6 без включення її в коло співвласників. Таким чином, ОСОБА_7 , на яку Держава надала житлову площу шляхом надання житла військовою частиною НОМЕР_2 , штучно погіршивши своє становище, фактично відмовилась від своєї житлової площі на користь позивача та їх спільних дітей. В той же час, первинно більшу частку в квартирі АДРЕСА_6 мали саме неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а не ОСОБА_4 якій вже забезпечувався житлом в складі родини батька та не скористався своїм правом на приватизацію наданої квартири, відмовившись від належної йому частки в наданій військовою частиною НОМЕР_1 квартирі АДРЕСА_4 , виписавшись з неї. Таким чином, ОСОБА_4 своїми діями, а саме приватизацією квартири без врахування ОСОБА_7 , намагається вдруге отримати житло від Держави, порушивши вимогу статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, орган приватизації розглянувши документи та виявивши все вказане вище, а також враховуючи поведінку ОСОБА_4 , його добровільну відмову від реалізації права на приватизацію квартири АДРЕСА_4 , в якій він був зареєстрований та проживав разом із своєю сім`єю, виконання Державою обов`язку щодо забезпечення позивача, як військовослужбовця та членів його сім`ї, шляхом надання військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_4 та членам його сім`ї у складі 4 осіб квартири АДРЕСА_1 , орган приватизації мотивовано, з дотриманням принципів добросовісності, розумності й справедливості, із застосуванням статей ЖК України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відмовив ОСОБА_4 у приватизації ним квартири. При цьому, представник відповідача вказав, що відповідачем не заперечується право позивача та його неповнолітніх дітей на приватизацію квартири АДРЕСА_6 , а заперечується на використання цього права лише ними без врахування ОСОБА_7 , колишньої дружини ОСОБА_4 , на яку надавалась частка житлової площі від Держави та з врахуванням якої надавався дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_6 , адже реалізацією тільки позивачем та його неповнолітніми дітьми права на приватизацію квартири, буде порушено положення статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» шляхом надання Державою військовослужбовцю житла вдруге. Так, представник відповідача вказав, що посадовими особами органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України було прийнято відповідне обґрунтоване рішення у межах своїх дискреційних повноважень. З огляду на наведене Головне управління НГУ діяло виключно на підставі законодавства України при цьому не порушивши, а ні прав, а ні інтересів позивача та його неповнолітніх дітей. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, надіславши заяву про розгляд справи у відсутність свого представника (а.с.55; 57).

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з довідки військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України №143 від 25.12.2024 року позивач ОСОБА_4 з 1992 року по 12.04.2000 року був зареєстрований за місцем проходження військової служби свого батька ОСОБА_8 за адресою військової частини НОМЕР_1 : АДРЕСА_2 , відповідно до протоколу від 25.08.1999 року №87 рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , батьку ОСОБА_4 на склад родини з 4 осіб, у тому числі і на позивача, було надано 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та видано ордер №237 від 04.11.1999 року зі зняттям з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 (а.с.69).

За змістом інформації про реєстрацію місця проживання особи Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 2.10.2024 року та 14.10.2024 року відповідно ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 5.09.2000 року по 14.08.2001 року (а.с.70), а його неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були зареєстровані за тією ж адресою з 23.06.2009 року по 16.03.2017 року та з 22.06.2011 року по 16.03.2017 року відповідно (а.с.71-72).

За інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_7 , військова частина з 7.09.2001 року по 16.03.2017 року (а.с.73).

З 15.10.2001 року ОСОБА_4 перебував на квартирному обліку на загальних підставах, з 01.10.2005 року був внесений в списки позачергового отримання житла.

Згідно протоколу житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_2 від 05.12.2016 року №18 двокімнатна квартира АДРЕСА_5 , була надана лейтенанту запасу ОСОБА_4 з родиною складом 4 особи, а саме: він ОСОБА_4 , його дружина ОСОБА_7 , 1982 року народження, син ОСОБА_5 , 2008 року народження, донька ОСОБА_6 , 2011 року народження (а.с.74).

Відповідно до Ордеру №018999 Серія Б від 16.02.2017 року сім`я ОСОБА_4 з 4 осіб вселилась у зазначену квартиру (а.с.14) та зареєструвалась в даній квартирі.

19.03.2025 року ОСОБА_4 , звернувся із заявою до керівника органу приватизації відповідача з проханням про передачу у приватну власність йому та двом членам його сім`ї у рівних частках квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.13).

Як вказує позивач на момент звернення із заявою про приватизацію у зазначеній квартирі зареєстровані були ОСОБА_4 та його неповнолітні діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , що також підтверджуєтьсявитягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 24.10.2024 року (а.с.15).

Крім того, позивач вказує, шо ним до заяви було додано всі необхідні документи на підтвердження беззаперечного права на приватизацію вище зазначеної квартири, у тому числі відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості з державного реєстру іпотеки, які підтверджують відсутність будь-яких прав власності на нерухоме майно, на відчуження, на іпотеку у позивача та його неповнолітніх дітей (а.с.21-23).

Крім того, ОСОБА_7 відповідно до нотаріально посвідчених трьох заяв від 18.03.2025 року та 4.03.2025 року добровільно надала свою згоду на безоплатну приватизацію ОСОБА_4 та членами його сім`ї неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 без включення її в коло співвласників (а.с.76-78).

Однак рішенням №0224 від 28.03.2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні заяви щодо приватизації ними квартири АДРЕСА_1 (а.с.8).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону.

Відповідно до частини першої статті 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку встановленому законом.

Частиною 3, статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно ч.1, ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч.1, ст.3З Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Як регламентує ч.4, ст 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За приписами ч.1-2, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до п. 4 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Так, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Крім того, ч.10, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений законодавством і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оскаржуване рішення №0224 від 28.03.2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України було прийняте на підставі протоколу №0224 засідання органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться в повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України від 28.03.2025 року (а.с.9-12).

В зазначеному протоколі №0224 міститься порядок денний, перелік інформації, яку слухали члени органу приватизації, обсяг документів, які були ними розглянуті, серед них: копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.08.2022 року у справі №753/2405/22, провадження №2/753/4074/22, яким шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 був розірваний, копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.09.2024 року у справі №753/6571/23, провадження №2/753/1398/24, яким ОСОБА_7 було визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.10-11), а також ухвалено про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 у приватизації спірної квартири ним і його неповнолітніми двома дітьми (а.с.12). Даний протокол не містить мотивувальної частини, а її резолютивна частина грунтується на інформації про надання позивачу житлової площі в м. Біла Церква на підставі протоколу від 25.08.1999 року №87, описаного вище, рішень Дарницького районного суду м. Києва, про які йшлося, та вимог п.11, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», де зазначено, що спори, які виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Оцінюючи підстави відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 про приватизацію спірної квартири, суд приходить до висновку, що даний протокол дійсно не містить мотивувальної частини такої відмови, оскільки посилання на положення п.11, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є наслідком прийнятого рішення, а не його причиною та підставою. Крім того, при винесенні даного рішення органом приватизації відповідача не враховані вимоги ч.10, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" де встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений законодавством і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Тобто, у протоколі №0224 не вказано: чи має право позивач та його неповнолітні діти на приватизацію спірної квартири, чи наявна заборона на приватизацію цієї квартири, тощо. При цьому перелік таких заборон є вичерпним.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_4 раніше отримував житлове приміщення разом з батьком, матір`ю і сестрою в іншому населеному пункті і не скористався своїм правом на його приватизацію, заздалегідь знявшись з його реєстрації, що є підставою для відмови у приватизації спірної квартири, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони суперечать вимогам ч.2, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", де зазначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку, тобто на момент приватизації квартири батька позивача останній в ній не проживав і не був зареєстрований, при цьому в спірній квартирі позивач з дітьми зареєстрований і постійно проживає з 16.03.2017 року, а також суперечать поясненням самого представника відповідача, який пояснив, що позивачу був наданий ордер на спірне жиле приміщення на підставі перебування його та його родини на квартирному обліку згідно діючого законодавства України.

Таким чином, за описаних вище обставин суд вважає необхідним скасувати рішення №0224 від 28.03.2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_8 , як прийняте безпідставно і необгрунтовано.

Інша вимога позивача ОСОБА_4 про забов`язання Головного управління Національної гвардії України здійснити дії з приватизації спірної квартири на ОСОБА_4 та його неповнолітніх дітей підлягає частковому задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе функції колегіального органу, яким є орган приватизації НГУ, і надавати йому вказівки щодо розв`язання поставлених питань на порядок денний. Даний орган є самостійним у прийнятті рішень без будь-якого втручання. При цьому, скасовуючи оскаржуване рішення, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Національної гвардії України, в складі якого перебуває орган приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, повторно розглянути заяву ОСОБА_4 від 19.03.2025 року про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_8 . В задоволенні решти позовної вимоги необхідно відмовити.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 2 422 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.4; 11; 16; 345 ЦК України, ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України, Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", п.4; 18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати рішення №0224 від 28.03.2025 року органу приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_8 .

Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України, в складі якого перебуває орган приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2025 року про приватизацію ним та членами його сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_8 . В задоволенні решти позовної вимоги відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 2 422 грн. 40 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12.11.2025 року.

Суддя: