Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1306/25
Провадження № 2/499/812/25
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

"12" листопада 2025 р. селище Іванівка

Суддя Іванівського районного суду Одеської області Погорєлов І.В., перевіривши на виконання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно: магазин загальною площею 68 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що у позасудовому порядку не має змоги зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна через створення відповідачем Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області надуманих перешкод.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Додержання процесуальної форми і змісту позовної заяви є однією з обов`язкових вимог національного законодавства, що забезпечує право на звернення до суду та порушення судом провадження у справі.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 31.10.2025 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу семиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків.

В ухвалі позивачу роз`яснено, що для належного усунення недоліків позивачу необхідно зазначити обставин та докази, що підтверджують порушення прав позивача, а саме про наявність конкретних обставин (з посиланням на докази), якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в частині неможливості в позасудовому порядку зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна через створення відповідачем Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області надуманих перешкод (відмова державного реєстратора, ін.), заначити дійсну ціну позову з наданням відповідних доказів, сплати у визначеному законом розмірі судовий збір відповідно до ціни позову.

Позивачем отримано копію ухвали суду від 31.10.2025 року особисто у суді 03.11.2025 року.

07.11.2025 року позивач надала до суду заяву, згідно якої просила долучити до матеріалів справи копію звіту про оцінку майна, з якої вбачається актуальна ціна позову у розмірі 94013,00 грн., отже судовий збір сплачено позивачем у встановленому законом розмірі, отже в даній частині ухвала суду від 31.10.2025 року позивачем виконана.

В іншій частині, а саме щодо зазначення обставин та доказів, що підтверджують порушення прав позивача, а саме про наявність конкретних обставин (з посиланням на докази), якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в частині неможливості в позасудовому порядку зареєструвати право власності на об`єкт нерухомого майна через створення відповідачем Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області надуманих перешкод (відмова державного реєстратора, ін.) ухвала суду від 31.10.2025 року про залишення позову без руху станом на 12.11.2025 року позивачем залишена без виконання.

Отже, позовна заява не містить викладення обставин та посилань на докази наявності спору між позивачем та відповідачем Іванівською селищною радою.

Відповідно до ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, заявником у строк для усунення недоліків передбачений ухвалою про залишення поданої заяви без руху від 31.10.2025 усунуто не було.

Згідно із частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Крім того, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України).

Позивач 07.11.2025 року надав до суду заяву, згідно якої просила надати додатковий строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 31.10.2025 року. Причин неможливості виконати вимоги ухвали від 31.10.2025 року у встановлений в ній строк клопотання не містить.

Розглянувши заяву позивача про надання додаткового процесуального строку для вчинення процесуальної дії з подання заяви про усунення недоліків, подану 07.11.2025 року, суддя зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 185 ЦПК України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ЦПК України).

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 03.12.2018 року у справі № 904/5995/16).

В обґрунтування заяви позивач не зазначив жодних причин неможливості виконати вимоги ухвали у строк вказаний у ній.

Частинами 2 статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2018 по справі N 904/5995/16 дійшла висновку, що у тих випадках, коли процесуальним законом суду надано право встановити строк у межах певного строку, встановленого ГПК України, суд не може продовжити строк понад встановлений ГПК України строк. Посилаючись на приписи ч. 2ст. 119 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, про відсутність підстав продовжувати строк понад встановлений ГПК України строк.

Суддя звертає увагу на ту обставину, що на момент звернення особи із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Враховуючи вищенаведене, оскільки встановлений судом позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 31.10.2025 року сплив, та є достатнім для надання доказів існування вже порушених прав та інтересів позивача і не потребує значного додаткового часу, а також відсутності будь-якого обґрунтування з боку позивача необхідності його продовження, суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для надання позивачу додаткового строку для усунення недоліків, що має наслідком необхідність відмови у задоволенні поданої позивачем заяви.

Отже, визначаючи наявність підстав для відкриття провадження по справі та надаючи оцінку позиції сторони позивача, слід звернути увагу на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється, зокрема, на засадах верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності, пропорційності, неприпустимості зловживання процесуальними правами, обов`язковості судового рішення. Суворе та неухильне дотримання зазначених принципів є запорукою досягнення завдань цивільного судочинства, що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст. 2 ЦПК України).

Відкриття провадження у справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватися судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом. За змістом ст.185 ЦПК України у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка з огляду на засади обов`язковості судових рішень є обов`язковою для позивача. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Відповідно до норм ст.ст. 175, 177 ЦПК України обов`язком позивача є зазначення в позовній заяві зокрема, учасників справи, визначення їхнього процесуального статусу, інформації про них, обставин щодо змісту позовних вимог (способу/способів) захисту прав або інтересів, який позивач просить суд визначити у рішенні); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини тощо. Крім того, є обов`язковим сплата судового збору або надання документів, які підтверджують звільнення позивача від сплати таких судових витрат.

Таким чином, позивач зобов`язаний, відповідно до вимог ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 83, ст.175, ч.1 ст.177 ЦПК України, виконати вимоги при зверненні до суду з відповідним позовом, але у порядку та визначені строки цього зроблено не було, а тому порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи лише у межах заявлених особою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Саме позивач, як передбачено ч. 2 ст. 83 ЦПК України, зобов`язаний одночасно із поданням позову подати всі наявні в нього докази, що передбачено ч.5 ст.177 ЦПК України, і виправдовується дією принципу змагальності, який передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними у пункті1 статті6 Конвенції.

Суд також зазначає, що Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при зверненні до суду, подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач інформувалася про обов`язок виправити недоліки вказаної позовної заяви, про що зазначено в ухвалі від 31.10.2025 року.

Слід зазначити, що вказане рішення відповідає позиції Верховного Суду, що викладене у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 (справа №705/5060/18).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи матеріали справи, встановлено, що звернувшись до суду із вказаною позовною заявою, позивач, протягом 7-ти денного строку, визначеного ухвалою суду від 31.10.2025, ні станом на теперішній час, не виконала ухвалу суду про залишення позову без руху, хоча мала таку можливість.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Враховуючи недоліки позовної заяви та її невідповідність вимогам ст.175 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі суду від 31.10.2025 року, позивачем не усунуто у строк встановлений судом, позовна заява підлягає поверненню.

Крім того, повернення позовної заяви не позбавляє ОСОБА_1 у подальшому звернутися до суду із позовом до осіб, які, як вона вважає, порушують, не визнають або оспорюють її права та інтереси.

Крім того, позивач має право звернутися до суду із заявою про повернення їй сплаченого судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.175, 177, 185 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про надання додаткового строку для усунення недоліків відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Іванівської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що після усунення умов, що були підставою для повернення заяви, позивач має право звернутися до суду повторно.

Ухвала набирає законної сини з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч.1 ст.353 ЦПК України ухвала про повернення заяви може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ігор ПОГОРЄЛОВ