ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року

м. Черкаси

Справа № 692/811/15-ц
Провадження № 22-ц/821/1843/25
Категорія: 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.

за участю секретаря: Руденко А.О.

прокурора: Бутар В.С.

учасники справи:

позивач: прокурор Драбівського району Черкаської області в інтересах держави

відповідачі: ОСОБА_1 , Шрамківська селищна рада (правонаступник Кононівської сільської ради)

представник ОСОБА_1 адвокат Лисенко Анатолій Федорович,

особа, яка подала апеляційну скаргу: Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Шайтанова Марія Геннадіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Шайтанової Марії Геннадіївни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Середи Л.В. в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом прокурора Драбівського району Черкаської області в інтересах держави до Кононівської сільської ради, правонаступником якої є Шрамківська сільська рада, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Кононівської сільської ради №12-8/Y від 18.01.2008, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2008 та зобов`язання повернути нежитлове приміщення,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року прокурор Драбівського району Черкаської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Кононівської сільської ради Драбівського району Черкаської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Кононівської сільської ради №12-8/Y від 18.01.2008, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2008 та зобов`язання повернути нежитлове приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаним рішенням Кононівської сільської ради Драбівського району Черкаської області було вирішено продати приміщення дитячого садка та подати документи для проведення аукціонних торгів при Черкаській торгово-промисловій палаті. За результатами проведення торгів з реалізації приміщення дитячого садка, 14 травня 2008 року між Кононівською сільською радою в особі сільського голови Латиш Г.С. та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення за 18 200 грн. Прокурор вважав, що вказане рішення сільської ради №12-8/Y від 18.01.2008 є незаконним, оскільки об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Враховуючи вказані доводи, прокурор, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Кононівської сільської ради №12-8/Y від 18.01.2008 «Про надання дозволу на продаж комунальної власності, приміщення дитячого садка в с. Кононівка», визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.05.2008 дитячого садка, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_1 повернути приміщення дитячого садка у власність територіальної громади с. Кононівка, визнати незаконним і скасувати рішення Кононівської сільської ради від 15.09.2016 за №12-10/VII, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, з кадастровим номером :01:001:0465, площею 0,25 га. від 20.10.2016 за №17132621, внесеного на підставі рішення Центру надання адміністративних послуг Драбівської селищної ради Фрумусакій Н.М. №32076681 від 27.10.2016 з одночасним припиненням права власності на вказану земельну ділянку.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року замінено відповідача - Кононівську сільську раду її правонаступником - Шрамківською сільською радою Золотоніського району Черкаської області, оскільки в результаті децентралізації Кононівська сільська рада припинила свої повноваження.

Вказана справа переглядалась судами неодноразово.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 05 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 26 жовтня 2015 року рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 05.08.2015 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 05.08.2015 та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 26.10.2015 скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 11 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 30 листопада 2016 року рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 11.08.2016 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 30.11.2016 скасовано у зв`язку з тим, що суди попередніх інстанцій не перевірили та не встановили виключності випадку для подання позову прокурором в інтересах держави, не з`ясували який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб`єкт владних повноважень відсутній. За наслідками розгляду касаційної скарги матеріали даної справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2025 року у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування є неефективною, оскільки її задоволення не призведе до відновлення права, яке позивач вважає порушеним, що є підставою для відмови в позові в цій частині. Вищенаведене також виключає необхідність визнання недійсним в судовому порядку оспорюваного договору купівлі-продажу.

Разом з тим, оскільки позовні вимоги прокуратури спрямовані на захист права власності територіальної громади на нерухоме майно, речове право на яке на час звернення з позовом та вирішення спору зареєстровано за ОСОБА_1 , то позовна вимога прокурора про витребування майна є віндикаційним позовом, що, в свою чергу, є належним способом захисту прав.

Разом з тим, суд вважав, що ОСОБА_1 , як кінцевий набувач спірного майна, є добросовісним, оскільки відсутні докази того, що він знав чи міг знати про порушення порядку реалізації майна або про набуття майна всупереч закону.

Таким чином, у разі відсутності на момент набуття права власності судових рішень, які б визнавали незаконним відчуження майна, та за умови, що особа діяла в межах чинного законодавства, не маючи підстав для сумнівів у правомірності своїх дій, такі дії мають вважатися добросовісними. Зазначені обставини виключають обізнаність таких осіб або їхній обов`язок бути обізнаними щодо порушення порядку реалізації майна, що могло б свідчити про недобросовісне набуття.

Також суд врахував, що у разі витребування спірного майна від добросовісного набувача на користь власника, суди, при застосуванні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, повинні досліджувати обставини справи на предмет наявності легітимної мети при витребуванні спірного майна, а також досліджувати обставини справи на предмет, чи відповідні дії є пропорційними легітимній меті втручання у право власності відповідача та прийшов до висновку, що, в даному випадку, позбавлення ОСОБА_1 права власності на спірне майно, яким останній володіє тривалий час (на час звернення прокурором з позовом вже більше ніж сім років) та який здійснив його невід`ємні поліпшення призведе до непропорційного втручання у мирне володіння майном та, водночас, на територіальну громаду буде покладено додаткове фінансове навантаження на відшкодування витрат на покращення та утримання цього майна.

Крім того, суд констатував неналежний стан будівлі на момент його продажу та факт того, що вказане приміщення тривалий час не використовувалося за призначенням як дитячий садок.

Стосовно земельної ділянки з кадастровим №:01:001:0465, площею 0,25 га позовні вимоги прокурора обмежуються вимогами про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку з одночасним припиненням його права власності на неї, що в свою чергу не призведе до поновлення порушеного права. Крім того, суд вважав, що вимоги про визнання незаконним рішення сільської ради та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку є похідними від вимог про повернення приміщення дитячого садка.

При цьому, суд вказав на дотримання прокурором процедури підстав представництва інтересів держави.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 03 вересня 2025 року, Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Шайтанова М.Г., вважаючи оскаржуване рішення постановленим із неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2008 дитячого садка та зобов`язання ОСОБА_1 повернути приміщення дитячого садка у власність територіальної громади; визнання незаконним і скасування рішення Кононівської сільської ради від 15.09.2016 за №12-10/VII, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, з кадастровим номером :01:001:0465, площею 0,25 га. від 20.10.2016 за №17132621, внесеного на підставі рішення Центру надання адміністративних послуг Драбівської селищної ради Фрумусакій Н.М. №32076681 від 27.10.2016 з одночасним припиненням права власності на вказану земельну ділянку та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що невикористання в навчально-виховному процесі спірного приміщення не є підставою вважати рішення сільської ради про його продаж законним, оскільки можливість використання цих приміщень з іншою метою заборонена.

Вважає, що судом невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 387,388 ЦК України (віндикація), оскільки належним способом захисту інтересів держави в даному випадку є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2008 року та зобов`язання повернути приміщення дитячого садка у власність територіальної громади (реституція), оскільки між сторонами існує укладений договір, на виконання якого було передано спірне майно.

Відзив на апеляційну скаргу

17 жовтня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду є законним, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Шайтанової М.Г. та залишити рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2025 без змін.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кононівської сільської ради від 26 березня 2004 року № 14/1 вирішено провести злиття двох дитячих установ - «Яблунька» та «Калинка» в одну дитячу установу «Яблунька» із 01 червня 2004 року.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 серпня 2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2007 року у власності територіальної громади с. Кононівка в особі Кононівської сільської ради Драбівського району Черкаської області перебувало нежиле приміщення дитячий садок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на вказане нежитлове приміщення від 11 липня 2007 року зазначено його призначення як дитячий садок.

Рішенням Кононівської сільської ради від 18 січня 2008 року № 12-8/Y про надання дозволу на продаж комунальної власності на приміщення дитячого садка с. Кононівка, вирішено продати приміщення дитячого садка по АДРЕСА_1 , вартість якого не менше експертної оцінки та подати документи для проведення аукціонних торгів при Черкаській торгово-промисловій палаті.

Відповідно до Висновку Черкаської Торгово-промислової палати про вартість будівель та споруд дитячого садка, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , який міститься у звіті №О-139 про проведення незалежної оцінки ринкової вартості колишнього дитячого садку, станом на 15 лютого 2008 року вартість об`єкту оцінки складає 18 200.00 грн.

14 травня 2008 року територіальна громада села Кононівка в особі Кононівської сільської ради та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежилого приміщення дитячого садка, відповідно до якого продавець продав і зобов`язався передати у власність покупця нежиле приміщення, дитячий садок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . а покупець купив і зобов`язується прийняти вказане майно у власність та сплатити за нього 18 200 грн. Договір посвідчений та зареєстрований нотаріусом Бірюком О.В..

Згідно п. 1.1 .зазначеного договору у власність покупця передано об`єкт: дитячий садок (А1. а), цегляний, загальною площею 205,3 кв.м, сарай (Б), погріб (В), колодязь (І). Зазначений об`єкт продано за 18 200 грн.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно за №39165690 ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення дитячого садка, що знаходиться АДРЕСА_1 . на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2008 року.

З балансу сільської ради приміщення передано новому власнику актом передачі комунального майна від 15 травня 2008 року, що підтверджується його копією.

Рішенням Кононівської сільської ради від 15.09.2016 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у власність зі зміною цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти затверджено проект землеустрою відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд у власність зі зміною цільового призначення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення сільської ради буда здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0465 за ОСОБА_1 , номер запису в реєстрі прав власності 47481296, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №306495122.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти регулюються Законом України «Про освіту».

За змістом пункту 6 статті 1 зазначеного Закону заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність.

Засновник закладу освіти - орган державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа, рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад освіти або які в інший спосіб відповідно до законодавства набули прав і обов`язків засновника (пункт 7 статті 1 Закон України "Про освіту").

Частинами 1, 3, 4 статті 80 Закону України «Про освіту» визначено, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством

У ч.5 статті 80 Закону України "Про освіту" законодавець визначив, що заклади освіти всіх форм власності, зареєстровані у встановленому законом порядку, мають рівні умови користування нерухомим майном державної і комунальної власності, що передається в оренду.

Приписами ч.3 ст.15 "Про дошкільну освіту" передбачено, що статус комунального має заклад дошкільної освіти, заснований на комунальній формі власності.

У ст. 16 Закону України "Про дошкільну освіту" № 2628-III від 11.07.2001 законодавець унормував, що вивільнені приміщення ліквідованих комунальних закладів дошкільної освіти використовуються виключно для роботи з дітьми, а майно, яке є комунальною власністю ( земельні ділянки, будівлі, споруди, обладнання тощо), придбання чи відокремлення якого призначене для здобуття дітьми дошкільної освіти, використовується виключно для роботи з дітьми.

В абз. 2 ч. 1 ст. 16 Закону № 2628-III законодавець визначив, що засновником закладу дошкільної освіти може бути: 1) відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або 2) юридична особа (зокрема релігійна організація, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законодавством порядку), рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад дошкільної освіти або які в інший спосіб відповідно до законодавства набули прав і обов`язків засновника.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кононівської сільської ради від 26 березня 2004 року № 14/1 вирішено провести злиття двох дитячих установ - «Яблунька» та «Калинка» в одну дитячу установу «Яблунька» із 01 червня 2004 року.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 серпня 2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2007 року у власності територіальної громади с. Кононівка в особі Кононівської сільської ради Драбівського району Черкаської області перебувало нежиле приміщення дитячий садок, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно п.п.30 та 34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської ради приймаються рішення: щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; про реорганізацію або ліквідацію навчальних закладів комунальної форми власності; щодо регулювання земельних відносин.

Згідно з нормами частини 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Рішення органу державної влади/місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова ВП ВС від 01.02.2020 у справі № 922/614/19).

Вимога про визнання рішень органів державної влади/органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування після їх виконання (реалізації) шляхом укладення відповідного договору оренди не відповідає ефективному способу захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова ВП ВС від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).

Зазначені правові висновки ВП ВС є релевантними для застосування за вимогою визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним (незаконним) та скасування після його виконання ( реалізації).

Так, Рішенням Кононівської сільської ради від 18 січня 2008 року № 12-8/Y «Про надання дозволу на продаж комунальної власності на приміщення дитячого садка с. Кононівка» вирішено продати приміщення дитячого садка по вул. Молодіжній, 15а, вартість якого не менше експертної оцінки та подати документи для проведення аукціонних торгів при Черкаській торгово-промисловій палаті.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, в даному випадку, рішення сільської ради № 12-8/Y вичерпало дію виконанням, відтак ця позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає критерію ефективності способу судового захисту.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення дитячого садка від 14.05.2008, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (постанова ВПВС від 07.04. 2020 року у справі № 904/3657/18).

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору. Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним (постанова ВП ВС від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Належними відповідачами у справі за позовом про визнання недійсним договору є всі сторони оспорюваного правочину (постанова ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19; від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21).

Наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину (постанова ВП ВС від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує нікчемність правочину (постанова від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20).

З матеріалів справи вбачається, що у позові прокурор доводить, що договір купівлі-продажу від 14.05.2008 є оспорюваним.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що наслідком недійсності договору є проведення реституції між сторонами недійсного правочину (постанова ВП ВС від 18.09.2024 у справі №918/1043/21).

Отже, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 911/549/21, від 24.09.2024 у справі № 910/3143/21, від 24.09.2024 у справі № 910/16130/23, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 також зазначила, що вимога про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності в порядку, передбаченому статтею 216 Цивільного кодексу України, не може розглядатися як санкція (покарання) лише для однієї із сторін правочину за допущене іншою стороною порушення.

Враховуючи вище викладене, звертаючись до суду з позовом, прокурор мав зазначити вимоги про двосторонню реституцію (просити відповідача повернути майно на користь територіальної громади, а останнього зобов`язати повернути ОСОБА_1 отримані кошти, в тому числі ті, що витрачені на невід`ємні поліпшення цього майна), оскільки обґрунтування позовних вимог засвідчує, що він висував вимогу як проти сільської ради, так і проти ОСОБА_1 , якою є вимога про визнання двостороннього правочину недійсним, внаслідок якої нівелюється правова підстава утримувати майно для ОСОБА_1 , а для сільської ради - утримувати сплачені йому за такою угодою кошти.

Водночас, судом встановлено, що на час прийняття Кононівською сільською радою рішення № 12-8/Y від 18.01.2008 «Про надання дозволу на продаж комунальної власності на приміщення дитячого садка с. Кононівка» та укладення спірного договору купівлі-продажу від 14.05.2008, нежитлове приміщення недіючого дитячого садка по АДРЕСА_1 , перебувало у комунальній власності територіальної громади в особі Кононівської сільської ради.

Як встановлено, нежитлове приміщення дитячого садка по АДРЕСА_1 не використовувалося в освітньому процесі з 2004 року. За цей час приміщення прийшло в занедбаний стан.

Відповідно до Висновку Черкаської Торгово-промислової палати про вартість будівель та споруд дитячого садка, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , який міститься у звіті №О-139 про проведення незалежної оцінки ринкової вартості колишнього дитячого садку, станом на 15 лютого 2008 року вартість об`єкту оцінки складає 18 200.00 грн.

Також судами неодноразово було встановлено, що на території вказаної сільської ради діяло два дитячих садочки, які були об`єднані та переведені в один. Приміщення, яке було придбано відповідачем не використовувалось під потреби дитячого садка, останнє було занедбано, а тому територіальною громадою, представником якої є сільська рада, було прийнято рішення про його продаж. Кошти, які були отримані від продажу даного приміщення, були витрачені на ремонт діючого садка.

З врахуванням викладеного та конкретних обставин цієї справи, апеляційний суд вважає, що рішення власника про продаж нежитлового приміщення дитячого садка є обгрунтованим, оскільки вже тривалий час вказане приміщення сільською радою не використовувалося для надання освітніх послуг зі здобуття дошкільної освіти дітьми відповідного віку , ураховуючи їх малу кількість.

У цьому аспекті суд приймає до уваги позицію, висловлену представником сільської ради, що кошти, отримані від реалізації вказаного приміщення, були витрачені на ремонт іншого, діючого на території сільської ради дитячого садка, а відповідно задоволення цього позову призведе до необхідності відповідного відшкодування добросовісному набувачу при поверненні спірних приміщень до комунальної власності значних сум коштів з бюджету громади, таким чином, таке рішення жодним чином не відновить та не покращить економічний інтерес та/або становище територіальної громади с. Кононівка.

Крім того, дослідивши обставини справи, суд апеляційної інстанції оцінює поведінку учасників у правовідносинах з переходу права комунальної власності на дитячий садок у приватну власність як таку, що відповідає критеріям добросовісності, розумності та справедливості, закріплених у статті 3 ЦК України.

Також колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги, наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому, розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу до неї, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04, п.70) суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Водночас, необхідно зауважити, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, колегія суддів не встановила факту порушеного майнового права нині Шрамківської територіальної громади в особі сільської ради внаслідок продажу дитячого садка фізичній особі ОСОБА_1 , а відтак, повернення такого майна у власність територіальної громади, в даному випадку, не буде виправданим та пропорційним втручанням у право особи на мирне добросовісне володінням майном протягом тривалого часу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07 самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Цей висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, відповідно до якого у правовідносинах щодо приватизації об`єкта комунальної власності слід надавати юридичну оцінку необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, ураховуючи рішення ЄСПЛ про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що, в даному випадку, відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, з кадастровим номером :01:001:0465, площею 0,25 га. від 20.10.2016 за №17132621, внесеного на підставі рішення Центру надання адміністративних послуг Драбівської селищної ради Фрумусакій Н.М. №32076681 від 27.10.2016 з одночасним припиненням права власності на вказану земельну ділянку, колегія суддів вказує наступне.

В силу процесуального закону, позовна вимога скасувати державну реєстрацію за фізичною особою права власності на земельну ділянку є похідною від основної вимоги про повернення у власність територіальної громади об`єкту нерухомого майна, яке на такій земельній ділянці розташоване. Відмова суду задовольнити основну позовну вимогу зумовлює відмову у задоволенні похідної вимоги.

Крім того, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що стаття 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05.11.2009) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (пункти 36 - 38).

Таким чином, надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам, встановивши відсутність одночасної наявності трьох складових правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, зокрема, недоведеність прокурором суспільного інтересу, а також пропорційності втручання, врахувавши, що відповідні порушення щодо продажу спірного нерухомого майна були здійснені самою державою, в той час як ОСОБА_1 покладався на легітимність добросовісних дій державного органу, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, розглядаючи спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Шайтанової Марії Геннадіївни - залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 липня 2025 року у справі за позовом прокурора Драбівського району Черкаської області в інтересах держави до Кононівської сільської ради, правонаступником якої є Шрамківська сільська рада, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Кононівської сільської ради №12-8/Y від 18.01.2008, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14.05.2008 та зобов`язання повернути нежитлове приміщення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова

/повний текст постанови суду складено 14 листопада 2025 року/