Справа № 766/2725/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025р. Херсонський міський суд Херсонської області

у складі: головуючої судді Зуб І.Ю.,

при секретарі Пєшковій Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу в порядку загального провадження за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Херсонської міської ради (, місцезнаходження: м. Херсон, пр. Незалежності, б.37), третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання невідоме) про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду із даним позовом в якому просять: визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з свідоцтвом на право власності на житло № НОМЕР_3 , виданому фондом комунального майна Херсонської міської ради 16 грудня 1993 p., у приватизованій квартири, яка дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_3 .

Позовна заява мотивована таким.

16 грудня 1993 року - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизовано квартиру за адресою АДРЕСА_3 , загальної площею 35,24 кв. м., та у встановленому законом порядку отримано свідоцтво № 8937-ж про право власності на житло від 16 грудня 1993 року. Свідоцтво про приватизацію видав фонд комунального майна Херсонської міськради.

Оригінал цього документа втрачено. До позовної заяви додають копію свідоцтва про право на житло № НОМЕР_3 , засвідчену КП Херсонське бюро технічної інвентаризації від 07 жовтня 2024 року.

До подання позовної заяви до суду, відповідно вимог ч. З, п. 6 ст. 175 ЦПК України позивачами було подано заяву до Херсонської міської ради, щоб видали дублікат загубленого свідоцтва про приватизацію квартири за адресою АДРЕСА_3 . Проте відповіддю Херсонської міської ради від 24 грудня 2024 року № Н-8014 відмовлено та рекомендовано вирішити питання у судовому порядку. Зокрема там говориться: «Відповідно до електронного реєстру приватизованого житла Херсонської міської територіальної громади, кв. АДРЕСА_4 , приватизована Фондом комунального майна м. Херсона 16.12.1993, який рішенням Херсонської міської ради від 10.02.1995 за № 36 було ліквідовано, правонаступників не визначено, відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України «Визнання права власності» можете звернутись до суду з позовною заявою для встановлення права власності» (копія відповіді додається).

У цієї справі у позивачів одні інтереси та одні докази, на визнання право власності на житло, що підтверджується поданими до позовної заяви документами.

Місце знаходження ОСОБА_3 та засоби його зв`язку позивачам невідомі з 1996 року. Зазначають, що визнають його право власності відповідно до свідоцтва на право житло № НОМЕР_3 від 16 грудня 1993 року.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2025 року, 20.03.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.04.2025 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві. Під час виступу у справі вказав про визнання права власності за позивачами та за третьою особою, після запитання суду, вказав, що підтримуються позовні вимоги так, як вони зазначені в позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свого представника, просила задовольнити позовні вимоги. Вказала, що її шлюб із третьою особою ОСОБА_3 розірвано ще в 1990 х роках, вона з ним не спілкується та не знає де він перебуває.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, покладається на розсуд суду під час розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки не відома, клопотань та заяв не подавав.

Заслухавши позивача ОСОБА_1 , представника позивачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

У копії свідоцтва № НОМЕР_4 про право власності на житло від 16.12.1993 року вказано, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності. Відповідно до відмітки, зареєстроване 11.05.1994 року р. 15024.

У відповіді виконавчого комітету Херсонської міської ради від 24.12.2024 року за № Н-8014 на ім`я ОСОБА_1 , вказано таке. Відповідно до електронного реєстру приватизованого житла Херсонської міської територіальної громади, кв. АДРЕСА_4 , приватизована Фондом комунального майна м. Херсона 16.12.1993, який рішенням Херсонської міської ради від 10.02.1995 за № 36 було ліквідовано, правонаступників не визначено, чинним законодавством не надано права іншим організаціям надавати дублікати документів, які видані ліквідованими органами.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, позовні вимоги позивачів сформульовані таким чином, що ставиться питання про визнання права власності тільки за двома співвласниками, а саме: за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в той час, як іншого співвласника ОСОБА_3 зазначають в якості третьої особи. Незважаючи на те, що в тексті позову вказано, що право власності на квартиру третьої особи позивачами не оспорюється, проте позовні вимоги про визнання права власності за двома співвласниками на всю квартиру, вказують на оспорювання права власності ОСОБА_3 . Який у даному випадку, враховуючи зміст позовних вимог має бути відповідачем у справі, при цьому в тексті позову не вказано підстави за яких має бути визнано право власності, внаслідок втрати правовстановлюючого документу, тільки за двома співвласниками, в той час, як в копії свідоцтва про право власності вказано три співвласника.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Під час розгляду справи клопотання про витребування матеріалів інвентарної справи або будь-яких інших доказів, позивачами не заявлялось. Суд не дає оцінку доказам в даній справі, оскільки позовні вимоги, виходячи з їх змісту, заявлені до неналежного відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 51 цього Кодексу визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивач не подавав.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорювання його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, - суд не міг вирішувати питання про задоволення позовних вимог, а тим більше задовольнити позовні вимоги, тобто давати оцінку підставам та предмету позову та винести рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів), на права та обов`язки якого (яких) впливатиме таке судове рішення, що може бути залучений (залучені) виключно за заявою позивача, суд не може вирішувати питання про задоволення позову.

Згідно постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Виходячи зі змісту сформульованих стороною позивачів позовних вимог про визнання за ними права власності на всю квартиру, яка відповідно до копії свідоцтва про право власності належить трьом особам на праві спільної сумісної власності, незважаючи на наявність третього співвласника, належним відповідачем при такому змісті позовних вимог має бути ОСОБА_3 , який залучений позивачами в якості третьої особи.

Таким чином, виходячи з того, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, та встановивши, що у справі не залучено суб`єкта, який має відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідач, а тому суд відмовляє у вказаному позові з цих підстав.

Оскільки позови пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати, що є обов`язковою підставою для відмови у їх задоволенні, суд не дає оцінку решті доводів позовних заяв, тому що вони можуть бути дослідженні та оцінені лише за умови правильного визначення кола осіб, які беруть участь у справі, їх процесуального статусу, що узгоджується із встановленим статтею 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод правом на справедливий суд, яке включає, зокрема право на доступ до суду (щодо прав і обов`язків цивільного характеру) і передбачає надання особі відповідних процесуальних гарантій здійснення її прав у суді першої інстанції (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02 від 8 квітня 2010 року).

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстави пред`явлення його до неналежного відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи висновки суду, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 13, 76-81, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 335, 344 ЦПК України,-

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Херсонської міської ради (, місцезнаходження: м. Херсон, пр. Незалежності, б.37), третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання невідоме) про визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяІ. Ю. Зуб