Провадження №2/523/1201/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дяченко Т.С.,

позивача ОСОБА_1 , представник позивача - адвоката Воронкова В.О.,

представника відповідача ( ОСОБА_2 - адвоката Масловського І.М.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на 91/100 частку квартири у праві спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Доводи позову.

10.07.2023 року ОСОБА_1 в інтересах якого діяв адвокат Григоржевський М.С. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, яким просив:

- квартиру АДРЕСА_1 визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

31.10.2024 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, яким просить:

- визнати за ОСОБА_1 право на 91/100 частку у праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану рішенням державного реєстратора Колесніченко 1.С. Одеського районного управління юстиції Одеської області, індексний номер: 25485435 від 22.10.2015р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- відшкодувати понесені гр. ОСОБА_1 судові витрати по цивільній справі за рахунок відповідача.

В обґрунтування позовних вимог, зазначено що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2011 року. Рішенням суду від 17.10.2023 року шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 03.09.2011р., ним було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Пр-50 від 09.09.2013р. з товариством обмеженою відповідальністю Стікон, предметом якого було набуття позивачем майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (п. 1.1 Договору).

Відповідно до умов п.п. 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р., вартість майнових прав на об`єкт нерухомості, згідно цього договору, була визначена сторонами у розмірі 463 410,00 грн, які позивач зобов`язувався сплатити на користь ТОВ Стікон шляхом здійснення двох платежів: 325 200 грн. до 16.09.2013р. та 138 210 грн. до 01.05.2014р.

Згідно умов п. 1 додаткової угоди від 29.07.2015р. до договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р., його сторонами п. 1.1 даного договору було викладено в уточненій редакції, а саме: "В порядку та на умовах дійсного Договору, норм ЦК України, які визначають загальні положення договору купівлі- продажу, Продавець продає, а Покупець купує майнові права на 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Проценко. 50, корпус 2 (колишній: м. Одеса, вул. Проценко, 50 (будівельний))".

На виконання вимог договору №Пр-50, матір`ю позивача ОСОБА_4 , було здійснено часткову оплату згідно договору у розмірі 383 050,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 11.09.2013 року з призначенням платежу часткова оплата згідно Договору Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ" та позначеною установою банку - базовим відділенням ПАТ "Фінбанк'' в якості "платника" за вказаним платіжним дорученням.

Перерахування грошових коштів у розмірі 383 050,00 грн. ОСОБА_4 в якості «часткової оплати», передувало зняття нею зі свого банківського рахунку в базовому відділенні ПАТ "Фінбанк", 37 403,01 доларів США в еквіваленті 298 962,26 грн., що підтверджується квитанцією банківської установи від 11.09.2013р. про видаток коштів з поточного рахунку через касу банку" (зміст операції), отримувач: ОСОБА_4 ".

Тобто оплата вказаного платежу була здійсненна за рахунок ОСОБА_4 та нею було здійснено виконання особистих договірних зобов`язань її сина - гр. ОСОБА_1 по сплаті першого внеску у будівництво.

Юридично значимі дії гр. ОСОБА_4 з виконання договірних зобов`язань особистого характеру її сина - гр. ОСОБА_1 будь-яким чином не оформлювались. Так само і відсутні правовідносини з дарування між гр. ОСОБА_4 та її невісткою - гр. (Матковською) ОСОБА_5 , та відсутність між членами родини правовідносини з позики вищезазначених грошових коштів, а також відсутні правовідносини з представництва.

Таким чином, сплачені ОСОБА_4 кошти у розмірі 383 450,00 грн, згідно платіжного доручення №1 від 11.09.2013р., набули правового статусу особистих коштів для покупця по вказаному договору та не відносяться до сумісно набутого майна подружжя.

Інший платіж по договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р. у розмірі 80 000 грн. згідно квитанції ПАТ Фінбанк від 31.03.2014р. було здійснено особисто гр. ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з гр. ОСОБА_2 .

В подальшому в порядку виконання п. 4.1.6 договору купівлі-продажу майнових прав №Пр-50 від 09.09.2013р., з урахуванням додаткової угоди від 29.07.2015р., були передані ОСОБА_1 майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Отже, сплачені ОСОБА_4 , кошти у розмірі 383 450,00 грн. та сплачені ОСОБА_1 , кошти у розмірі 80 000,00 грн. разом складають 463 450,00 грн. (замість обумовлених н. 2.1 Договору 463 410 грн.), що склало ціну цього договору, а рівно кінцеву вартість спірного нерухомого майна, з якої 82.74% сплачені ОСОБА_4 , та 17,26% за рахунок коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_1 вважає, що у праві спільної сумісної власності подружжя на трикімнатну квартири АДРЕСА_4 , йому на праві приватної власності належить частка, яка дорівнює розміру 91,37% (82,74% + (17,26%/2)) сплачених за цю квартиру грошових коштів.

Доводи відповідача викладені у письмових поясненнях.

17.06.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Масловський І.М. подав до суду письмові пояснення, якими просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування письмових пояснень зазначено наступне: 1) мати позивача знімала зі свого рахунку долари США, а часткова оплата згідно договору купівлі-продажу майнових прав сплачувалась у гривні. З наданих документів про призначення платежів не вбачається, що оплата проводилась саме за квартиру, яка у подальшому стала власністю сім`ї її сина ОСОБА_1 . В будівельній компанії за вказаними у платіжному доручення реквізитами могло бути укладено безліч договорів та додаткових угод, а адреси нерухомості чи конкретного номеру квартири вказано не було. 2) жодних боргових чи спадкових документів позивачем не надано; 3) жодних заяв чи позовів щодо внесених коштів ОСОБА_4 , чи її представники, або інші спадкоємці не заявляли; 4) жодних заяв чи позовів щодо визнання права власності на означену квартиру ОСОБА_4 , чи її представники, або інші спадкоємці не заявляли; 5) з матеріалів справи не вбачається наявність її особистого інтересу щодо вказаної нерухомості, чи конкретного розпорядження щодо персонального використання, а відтак внесення коштів (не визначено чиїх конкретно) здійснювалося не в інтересах особисто її сина ОСОБА_1 , бо такої довіреності не було.

18.06.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Масловський І.М. подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, яку обґрунтував тим, що строк позовної давності за вимогами позивача ОСОБА_1 сплинув 31 березня 2017 року, проте позивач звернувся до суду 11 липня 2023 року із пропуском строку позовної давності.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2023 року суддею Далеко К.О. було прийнято до свого провадження вказану справу, у зв`язку із достроковим закінченням відрядження судді Кузьміної О.І.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.11.2023 року витребувано у: 1) Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області (адреса: 65044, Одеська обл., м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5) довідку про джерела отриманих доходів, виплачені доходи та утримані з них податки стосовно ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2014 року; 2) Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області (адреса: 65044, Одеська обл., м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5) довідку про джерела отриманих доходів, виплачені доходи та утримані з них податки стосовно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2014 року; 3) Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області (адреса: 65044, Одеська обл., м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5) довідку про джерела отриманих доходів, виплачені доходи та утримані з них податки стосовно ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2014 року; 4) Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області (адреса: 65044, Одеська обл., м. Одеса, вул. Семінарська, буд. 5) довідку про джерела отриманих доходів, виплачені доходи та утримані з них податки стосовно ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за період з 01.01.2004 р. по 31.03.2014 року.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.10.2024 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.11.2024 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя повернуто заявнику.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 03.11.2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Масловського І.М. про відвід головуючої - судді Далеко К.О. від розгляду цивільної справи відмовлено.

У судовому засіданні 03.11.2025, на стадії дослідження письмових доказів, з власної ініціативи, в порядку ч.6 ст. 95 ЦПК України, суд витребував оригінали письмових доказів а.с. 33-36 (Том.1), а також за клопотанням позивача повернув оригінали досліджених доказів, що відповідало ст. 96 ЦПК України. Також, суд залучив до матеріалів справи оригінали заяви про видачу готівки №7982762 від 11 вересня 2013 року та квитанцію №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., за клопотанням сторони позивача, яка повідомила, що ці докази не є новими доказами по справі, їх копії містяться в матеріалах справи, при цьому суд керувався тим, що оцінку доказам суд надає на стадії ухвалення судового рішення.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Зазначив, що його мати разом із батьком довго працювали, щоб купити йому спірну квартиру. Він дуже поважає своїх батьків. Мати перед смертю просила, щоб довели до кінця питання мого права особистої власності на квартиру. Він хотів одразу, щоб квартиру оформили на матір, однак дружина сказала, що вона так не хоче, ми же одна сім`я. Враховуючи, що квитанції про сплату коштів саме матір`ю були, то квартиру оформили на нього. Дружина зраджувала позивачу. Він рахував, що вона не буде претендувати на квартиру, оскільки добре знає, що квартира придбана за кошти його батьків.

Представник позивача - адвокат Воронков В.О. у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у заяві про зміну предмета позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 ( ОСОБА_5 ) - адвокат Масловський І.М. заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях, також просив застосувати строки позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 підтримав заявлений позов, просив його задовольнити. ОСОБА_3 пояснив, що він з померлою дружиною прожив біля 50 років разом, вони виховали сина та доньку. Син з дружиною спочатку проживали на квартирі, орендували, їм було тяжко. Пройшло 2 роки, стало питання, як бути сину із його сім`єю, запропонували переїхати до нас, однак у невістки із дружиною були не дуже гарні відносини. Син ОСОБА_7 прийняв рішення взяти кредит, щоб купити житло, та уклав договір купівлі-продажу із ТОВ «Стікон», а коли стало питання оплати коштів за квартиру, то вони з дружиною прийняли рішення, що вони здійснять оплату за ОСОБА_7 , хотіли купити сину квартиру. Деякі юристи сказали, що оскільки в договорі син набувач, а гроші сплачує його мати, моя дружина, то непотрібно переоформлювати договір. Крім того, не хотіли ображати невістку, рахували її за члена сім`ї, якщо би знали що дійде до поділу квартири, то одразу би на себе все оформлювали. Перший внесок за квартиру та подальші внески були проведені за кошти третьої особи та його померлої дружини. У його дружини на рахунку були їх спільні кошти, і вона зі свого рахунку провела оплату. Другий платіж 80 000 грн., це також їх гроші, вони просто передали їх сину для оплати. Ремонт у квартирі також проводився за кошти його та померлої дружини. У 2023 році він пошкодив руку, дружина померла раніше, донька поїхала, йому було важко, і тоді він звернулась до сина, щоб пожити у нього. Невістка одразу сказала, що не збирається його доглядати, та почала збирати речі. Квартира придбана та зроблений ремонт за його кошти та кошти його померлої дружини. Ні невістка, ні її батьки, участі не приймали взагалі. Квартиру купили для сина, були впевнені що невістка не буде мати ніякого відношення до квартири.

Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України.

IV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який був зареєстрований 03 вересня 2011 року третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 335.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 17.10.2023 року, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Пр-50 від 09.09.2013р. з товариством обмеженою відповідальністю Стікон, згідно п.1.1 якого позивач набуває майнових прав на трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 (будівельний) (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 2.1 Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав, вартість майнових прав на об`єкт нерухомості визначений сторонами у розмірі 463 410,00 грн., в т.ч. НДС 77235грн.00коп., що складає 57 000 доларів США.

Згідно Акту прийому-передачі майнових прав від 31.07.2015 року на квартиру АДРЕСА_1 , ТОВ «Стікон» в порядку виконання п. 4.1.6 Договору купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року із урахуванням додаткової угоди від 29 липня 2015 року, передає ОСОБА_1 майнові права на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_6 . ОСОБА_1 приймає майнові права.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.10.2015 індексний номер: 46140825 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.10.2015, за ОСОБА_1 08.10.2015 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.

Згідно заяви про видачу готівки №7982762 від 11 вересня 2013 року, ПАТ «ФІНБАНК», ОСОБА_1 11 вересня 2013 року у ПАТ «ФІНБАНК» було отримано через касу банку грошові кошти на загальну суму 37 403,01 долар США, гривневий еквівалент 298 962,26 грн.

Згідно квитанції №7983319 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року платник ОСОБА_1 внесла грошові кошти у сумі 383 450,00 грн. на свій поточний рахунок через касу Банку, № рахунку: НОМЕР_5 .

Згідно Платіжного доручення №1 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року платник ОСОБА_4 сплатила з рахунку № НОМЕР_5 на користь ТОВ «Стікон» суму грошових коштів у розмірі 383 050, 00 гривень, призначення платежу: часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Згідно Квитанції №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Стікон» 80 360,00 грн., призначення платежу: оплата за майнові права згідно договору купівлі-продажу №Пр-50 від 09.09.2013р. від ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку прийнятим на стадії дослідження письмових доказів, за клопотанням позивача, оригіналам письмових доказів: оригінал заяви про видачу готівки №7982762 від 11 вересня 2013 року, квитанція №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., суд зазначає, що копії наведених доказів, з певним технічним недоліком копії, міститься в матеріалах судової справи а.с. 33, 35, тому не прийняття судом наведених документів, в якості доказів по даній справі, призвело би до надмірного формалізму, при застосуванні судом процедурних правил.

Згідно Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_6 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого податку та військового збору, які надійшли на виконання ухвали суду від 28.11.2023 року:

Відповідачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:

З 1 кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року 9 325,98 грн.

З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року 155 679,20 грн.

З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року 8 625,60 грн.

Загалом: 173 630,80 грн.

Позивачу ОСОБА_1 була виплачена сума доходу:

З 1 квартал 2004 року по 4 квартал 2008 року - 6 247,60 грн.

З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року 171 532,30 грн.

З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року 13 021,69 грн.

Загалом: 190 801,60 грн.

Третій особі ОСОБА_3 була виплачена сума доходу:

З 1 кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року 107 430,70 грн.

З 1 кварталу 2009 року по 4 квартал 2013 року 309 156, 40грн.

З 1 кварталу 2014 року по 1 квартал 2014 року 26 330,87 грн.

Загалом: 442 918,00 грн.

Померлій матері позивача ОСОБА_4 була виплачена сума доходу:

З 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року 491 929,50 грн.

Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За даних обставин, матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , набута у власність ОСОБА_1 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».

За даних обставин, позивач ОСОБА_1 стверджував у судовому засіданні, що 82,74 % коштів за квартиру АДРЕСА_1 , являються його особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти за цю частину квартири сплатила його мати в його інтересах, а 17,26% коштів за квартиру АДРЕСА_1 , являються спільною сумісною власністю подружжя, сторін по справі, а тому частка квартири пропорційна 17/26% підлягає поділу між сторонами по .

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 у власність, у ТОВ «СТІКОН», за ціною 463 410 грн., що в еквіваленті складало 57 000 доларів США, на день підписання договору купівлі продажу:

- 383 050,00 гривень сплачені матір`ю позивача ОСОБА_4 з її особистого рахунку, відкритого у ПАТ «ФІНБАНК. Це підтверджується копією Платіжного доручення №1 ПАТ «ФІНБАНК» від 11 вересня 2013 року, платник ОСОБА_4 сплатила з рахунку № НОМЕР_5 на користь ТОВ «Стікон» суму грошових коштів у розмірі 383 050,00 гривень, призначення платежу: часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

- 80 360,00 гривень - сплачені позивачем ОСОБА_1 . Це підтверджується Квитанцією №ПН707233Р ПАТ «ФІНБАНК» від 31 березня 2014р., згідно якої ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Стікон» 80 360,00 грн., призначення платежу: оплата за майнові права згідно договору купівлі-продажу №Пр-50 від 09.09.2013р. від ОСОБА_1 .

При цьому, суд критично відноситься до доводів представника відповідача адвоката Масловського І.М., що Платіжне доручення №1 від 11 вересня 2013 року не стосується спірної квартири, та взагалі може стосуватися іншої квартири, яку могла набувати у власність особисто ОСОБА_1 .

Суд констатує, що Платіжне доручення №1 від 11 вересня 2013 року містить призначення платежу - часткова оплата згідно Договору №Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, в т.ч. ПДВ, платник: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

У даному випадку, посилання на договір Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року у платіжному дорученні, та на платника: ОСОБА_1 , чітко ідентифікує приналежність оплати до Договору купівлі продажу майнових прав №Пр-50 від 09 вересня 2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Стікон».

Також суд відхиляє доводи представника відповідача адвоката Масловського І.М. щодо внесення оплати ОСОБА_1 за можливим іншим договором купівлі-продажу, який стосується іншої квартири, яку могла купити померла ОСОБА_1 , оскільки наведені доводи є припущенням, та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, зокрема адвокат міг або самостійно отримати, або у судовому порядку, поставити питання про витребування Витягу з реєстру права власності щодо об`єктів нерухомості, оформлених на померлу.

Крім того, стверджуючи про те, що оплата здійснена ОСОБА_1 , не стосується квартири АДРЕСА_1 , сторона відповідача не надала суду інших доказів повної оплати за договором Пр-50 купівлі-продажу майнових прав від 09 вересня 2013 року, яка безсумнівно, внаслідок переходу права власності до позивача, відбулась.

У даному випадку, отримана стороною відповідача відповідь на адвокатський запит від 31.07.2023 №01/612 не спростовує можливість доведення стороною відповідача своїх заперечень на позов, шляхом витребування доказів, у тому числі і у судовому порядку.

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), зроблено висновок, що «За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

За обставин даної справи, суд здійснив аналіз доходів учасників справи, за витребуваний судом період.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:

- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 173 630,80 грн.

Відповідачу ОСОБА_1 була виплачена сума доходу:

- з 1 квартал 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 190 801,60 грн.

Третій особі ОСОБА_3 була виплачена сума доходу:

- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 442 918,00 грн.

Померлій матері позивача ОСОБА_4 , була виплачена сума доходу:

- з 1 кварталу 2004 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 491 929,50 грн.

Однак, при цьому суд враховує, що першочерговому аналізу підлягає саме розмір доходів позивача та відповідача по справі, в період з дати укладення шлюбу між сторонами 03 вересня 2011 року до дати проведення повної оплати за договором 31 березня 2014 року.

Надаючи правову оцінку матеріальному стану сторін по справі, саме позивача і відповідача, з позиції джерел коштів для набуття у власність спірної квартири, судом встановлено наступне.

Відповідачу ОСОБА_2 була виплачена сума доходу:

- з 4 кварталу 2011 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 82 895,80 грн.

Позивачу ОСОБА_1 була виплачена сума доходу:

- з 4 кварталу 2011 року по 1 квартал 2014 року в розмірі 116 502,60 грн.

Загалом: 199 398,40 грн.

Таким чином, здійснивши аналіз отриманих сторонами по справі доходів, з дати укладення шлюбу, до дати повної оплати за договором купівлі-продажу майнових прав, суд приходить до висновку, що отриманих доходів обох сторін, подружжя позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_5 , вочевидь було недостатньо для купівлі квартири АДРЕСА_1 , за ціною 463 410 грн., навіть якщо би подружжя взагалі не придбавали їжу, не оплачували комунальні послуги, та накопичували всі отримані доходи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків про те, що доводи позивача ОСОБА_1 , щодо набуття ним права особистої власності на частку спірної квартири, яка дорівнює 82,74 % сплачених грошових коштів, оскільки ці кошти не є спільними сумісними коштами подружжя, а є коштами його матері, внесеними на рахунок ТОВ «Стікон» в його особистих інтересах, а тому відносяться до особистих коштів, такими що знайшли своє доказове та правове обґрунтування матеріалами справи.

Суд зазначає, що відсутність договору дарування грошових коштів, договору спадкування, не змінює правову природу та цільове призначення сплачених ОСОБА_4 грошових коштів в інтересах сина, та не може їх відносити до майна належного подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, за обставин розмірів доходів сторін, учасників справи, та враховуючи зміст наявних в матеріалах справи квитанцій, платіжного доручення (а.с. 33-36, Том1).

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

В свою чергу, грошові кошти за іншу частину спірної квартири, у відсотковому значенні 17,26% від загальної вартості квартири, суд визнає як спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , на які розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, та презумпція рівності часток 17,26% / 2 = 8,6%), враховуючи здійснення оплати одним із подружжя позивачем ОСОБА_1 , та з його рахунку, в період шлюбу.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність поділу квартири АДРЕСА_1 у таких частках:

- за ОСОБА_2 у розмірі 9/100 часток.

- за ОСОБА_1 у розмірі 91/100 частка.

Такий порядок визначення часток, на думку суду, відповідає попереднім висновкам суду, за яким ОСОБА_2 слід виділити частку еквіваленту 8,6% від загальної вартості квартири, а ОСОБА_1 частку еквівалентну 91,37% від загальної вартості квартири (82,74% особиста власність та 8,6% частина спільної сумісної власності).

При визначенні такого порядку поділу майна подружжя, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.02.2024 року по справі №752/18272/18, відповідно до яких при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його в інший спосіб, враховуючи обставини, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимогу - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

В свою чергу, надаючи правову оцінку заяві представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Масловського І.М. про пропуск позивачем строку позовної давності, для визнання майна особистою приватною власністю, в порядку поділу майна подружжя, суд зазначає наступне.

Згідно статті 72 Сімейного кодексу позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. Тобто протягом існування шлюбу, строк позовної давності не застосовується.

У даному випадку, позовна заява ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, була подана ще до розірвання шлюбу між сторонами, що виключає застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 81, 82, 141, ч.4 ст.206, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права приватної власності на 91/100 частку квартири у праві спільної сумісної власності задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати:

- за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 91/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.

- за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 9/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 13.11.2025р.

Суддя: К.О. Далеко