Справа № 590/128/25
Провадження № 2/589/1349/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2025 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Курбанової А.Р.,

за участі:

секретаря судового засідання Поронько Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

10.02.2025р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 144265 грн.

Позов обґрунтований доводами про безпідставне отримання відповідачем вказаних коштів за наступних обставин. Так, позивач є фізичною особою підприємцем та здійснює свою підприємницьку діяльність з продажу продуктів харчування по АДРЕСА_1 . За усною домовленістю між сторонами, відповідач взяла на себе обов`язок поставляти молочну продукцію через ТОВ «Продуктол» в магазин «МІГ», розташований в сел. Свеса Шосткинського району Сумської області, натомість позивач мала забирати звідти продукцію та перераховувати гроші на карту, надану відповідачем. З квітня 2024 року у зв`язку з посилення обстрілів з боку РФ та з ТОВ «Продуктол» перестала поставлятись продукція в сел. Свеса. Як згодом з`ясувала позивач, відповідач ОСОБА_3 не була працевлаштована торговим представником у ТОВ «Продуктол», таким чином позивач домовилась про поставку молочної продукції з іншим торговим представником в м.Глухів до сел. Свеса Шосткинського району Сумської області. З квітня 2024 року по січень 2025 року жодних договірних відносин між позивачем і відповідачем по поставці молочної продукції не було, однак позивач помилково перераховувала відповідачу кошти зі своєї карти (без зазначення призначення платежу), вважаючи, що оплачує продукцію іншому постачальнику, із яким мала договірні зобов`язання щодо поставки молочної продукції, згодом дізнавшись про наявність заборгованості перед ним. На думку позивача, відповідач знала про відсутність будь-яких договірних відносин з позивачем та безпідставно отримувала кошти на свою картку, які помилково перераховувала остання, при цьому повертати безпідставно набуті кошти в сумі 144265 грн. позивачу в добровільному порядку відповідач ОСОБА_3 відмовляється.

14.04.2025р. відповідач ОСОБА_3 направила до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечувала проти позову за його необґрунтованістю. Вважала доводи позивача щодо стягнення з неї безпідставно отриманих коштів на загальну суму 144265,00 грн. необґрунтованими та безпідставними. Зокрема, вказувала на те, що вона (відповідач) дійсно у період часу приблизно з 2019 року по березень 2022 року працювала торговим представником торгової фірми, що наразі має назву ТОВ «Продуктол». Так, на початку 2022 року їй зателефонувала позивач та повідомила, що бажає працювати з відповідачем як власниця продуктового магазину, який розташований в с.Марчихина Буда, після чого вони домовились про всі умови постачання молочних продуктів харчування та їх оплати. За вказаною домовленістю за поставлений товар треба було розраховуватись по факту, після його надходження у магазин, а позивач мала передавати кошти через водія або експедитора. Пізніше сторони домовились про перерахування коштів на карту відповідача. Відповідач зазначає, що були випадки, коли товар привозили позивачу в магазин, однак вона не завжди вчасно перераховувала кошти за нього, тому відповідач була вимушена телефонувати та нагадувати позивачу про необхідність оплати за поставлений товар. Наприкінці серпня 2024 року відповідач припинила співпрацю з позивачем, у зв`язку з систематичною несвоєчасною оплатою за поставлений товар. 16.01.2025р. позивач зателефонувала відповідачу та повідомила, що випадково перерахувала їй на картку 60000 грн., на що відповідач відповіла, що передивиться та звірить надходження коштів, однак позивача відповідне не влаштувало. Через деякий час позивач знову зателефонувала відповідачу та повідомила, що остання винна їй вже 150000 грн., на що відповідач запропонувала зустрітись з документами для звірки у розрахунках за поставлені товари. Під час зустрічі сторін 17.01.2025р. позивач повідомила, що відповідач має повернути їй помилково, на її думку, перераховані кошти в сумі 144265 грн. Відповідач зазначає, що відповідні доводи позивача щодо безпідставно набутих грошових коштів є необґрунтованими у зв`язку з тим, що відповідні правовідносини виникли з договірних відносин між сторонами - договір поставки (купівлі-продажу) товару. Перевіривши інформацію по виписці з банківського рахунку, на який клієнти здійснювали їй перерахування за поставлений товар, відповідач помилково перерахованих коштів, в сумі, зазначеній позивачем, не виявила. Усі перераховані кошти були оплатою за поставлений відповідачем товар в рамках договірних правовідносин, що виникли та існували між сторонами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позову підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Наполягала на тому, що помилково перераховувала кошти на рахунок відповідача, маючи на той час домовленість з іншим постачальником, дізналась про помилковість переказу своїх коштів тільки після того, як накопичилась значна заборгованість перед дійсним постачальником.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити з підстав, наведених у відзиві. Наполягала на тому, що отримані від позивача кошти не є безпідставно набутими, а були платою, за товар, що доставлений позивачу на основі усної домовленості, досягнутої між нею та ОСОБА_1 .

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, вказаних у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва Державної податкової служби України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , та здійснює підприємницьку діяльність за класифікацією виду економічної діяльності 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Підприємницька діяльність здійснюється за адресою: АДРЕСА_2 . Державну реєстрацію суб`єкта господарювання підтверджено свідоцтвом №В00285236 від 19.02.2001р. /а.с.91/.

За доводами позову ОСОБА_1 , вважаючи, що розраховується за товар з іншими постачальниками, помилково перераховувала на картковий рахунок ОСОБА_3 за номером картки НОМЕР_3 кошти на загальну суму 144265 грн.

Посилаючись на помилковість перерахування коштів та відсутність будь-яких договірних зобов`язань із відповідачем на момент перерахування коштів, позивач вважає, що ОСОБА_3 отримала такі кошти безпідставно, а тому просить їх стягнути.

Для вирішення вимог позивача щодо стягнення з відповідача таких коштів, визначальним є дослідження наявності правової підстави для їх отримання відповідачем.

Так, за приписами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

Крім того, відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами будь-якого договору купівлі-продажу чи поставки є предмет, ціна та строки.

Таким чином, закріплене у ЦК України визначення вказаних видів договорів дає підстави для висновку про те, що це консенсуальні, двосторонні та оплатні договори. Причому їх консенсуальність означає, що вони визнаються укладеними у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту. При цьому в оферті та в акцепті щодо поставки продукції повинна бути чітко виражена воля осіб щодо істотних умов договору. У цьому контексті слід звернути увагу сторін, що зважаючи на вартість товарів, які нібито поставляла відповідач, такі угоди між сторонами мали бути укладені з дотриманням письмової форми з урахуванням наведених вище правил, передбачених статтею 208 ЦК України.

Водночас, як встановлено судом, письмовий договір щодо поставки товару чи договір купівлі- продажу між сторонами не укладався. Більш того, відповідач взагалі не може бути стороною договору поставки, адже постачальником може бути лише субєкт, який здійснює підприємницьку діяльність, а, як зазначила, відповідач, вона таким не є.

В даному випадку, усна узагальнена домовленість позивача з відповідачем не має істотного значення при вирішенні цієї справи та не свідчить про наявність саме між сторонами будь-якого договірного зобов`язання, як про це зазначає відповідач у відзиві, відтак суд не вбачає достатніх правових підстав для набуття відповідачем грошових коштів.

Між тим позивачем належними та допустимим доказами доведено перерахування відповідачу на її картку № НОМЕР_3 у період 23.04.2024р. по 15.01.2025р. грошових коштів на загальну суму 141698 грн., що підтверджується копіями банківських квитанцій /а.с.22-52/.

Сплаченим нею відповідачу сумам відповідають отримані нею товари від інших постачальників. Так, з наданих позивачем копій товаро-транспортних накладних вбачається, що ФОП ОСОБА_1 за декілька днів до сплати коштів отримувала товари від ФОП ОСОБА_5 за період з 01.04.2024р. по 07.02.2025р., та від ФОП ОСОБА_6 відповідно до копій накладних від 19.04.2024р., 26.04.2024р., 03.05.2024р., 10.05.2024р., від ФОП ОСОБА_7 , відповідно до копій накладних від 17.05.2024р., 24.05.2024р., 31.05.2024р., 07.06.2024р., 14.06.2025р., 21.06.2024р., 28.06.2024р., 05.07.2024р., 12.07.2024р., 19.07.2024р., 02.08.2024р., 09.08.2024р., 23.08.2024р., 20.09.2024р., 04.10.2024р., 18.10.2024р., 25.10.2024р., 01.11.2024р., 08.11.2024р., 15.11.2024р., 22.11.2024р., 29.11.2024р., 06.12.2024р., 13.12.2024р., 20.12.204р., 27.12.2024р., 03.01.2025р., 10.01.2025р. /а.с.92-124/.

При цьому суми коштів, сплачених позивачем відповідачу за вказаними вище квитанціями майже не відрізняються від сум, на які поставлено товари за вказаними товарно-транспортними накладними іншими постачальниками. При цьому суд враховує пояснення позивача, що різниця в сумах оплати відповідачу та фактично отриманих товарів за накладними виникла через те, що від часу при прийомі товарів утворювалася переплата або недоплата, були також і повернення товарів, тому фактично сплачені суми трохи відрізняються від вказаних в накладних. Такі пояснення позивача узгоджуються з нормальною підприємницькою практикою та звичаями ділового обороту.

Наведене у сукупності свідчить про те, що вказані грошові кошти були перераховані відповідачу помилково, без відповідної правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Близька за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У даному випадку відповідач з дотриманням вимог ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України не довела, що між нею та позивачем виникли договірні правовідносини, також не надала жодного доказу на підтвердження існування та виконання договірного зобов`язання, як підставу правомірності отримання нею грошових коштів від позивача в сумі 141698 грн. При цьому, доводи сторін щодо існування певних усних домовленостей між позивачем та відповідачем не можуть бути такою підставою, оскільки такі не породжують виникнення будь-яких взаємних прав та обов`язків саме між сторонами у справі, жодним чином не доводять факту узгодження сторонами з дотриманням встановленої законом форми та чітко вираженою їх волею всіх істотних умов договору поставки/купівлі-продажу, зокрема, його предмету, строків поставки та ціни.

Надані відповідачем два відбіркові листи від 10.08.2024р. та 17.08.2024р./а.с. 80-81/, матеріали перевірок за зверненнями до поліції не підтверджують наявність договірних правовідносин із позивачем, та взагалі не можуть бути належними доказами на підтвердження таких обставин.

Крім того, письмові пояснення свідка ОСОБА_8 , на які посилається відповідач, не мають жодного доказового значення при вирішенні даної справи, з огляду на приписи ч. 2 ст. 218 ЦК України, згідно з якими рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у разі недодержання вимоги щодо письмової форми правочину.

У цьому контексті слід зазначити, що у п. 12 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України звертав увагу, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

З урахуванням викладеного в сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів на підставі ст.1212 ЦК України, однак лише в частині стягнення з відповідача тієї суми коштів, яка підтверджується наданими позивачем квитанціями/а.с.22-52/, а саме в загальному розмірі 141698 грн.

Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно обсягу задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 / безпідставно отримані грошові кошти в сумі 141698 грн. 00 коп. /сто сорок одну тисячу шістсот дев`яносто вісім грн. 00 коп./ та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1416 грн. 98 коп. /тисяча чотириста шістнадцять грн. 98 коп./.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова