Справа № 948/411/25
Номер провадження 2/948/299/25
12.11.2025 Машівський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді Косик С.М.,
за участю секретаря Ткач Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Машівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАРМКО», про визнання права особистої власності на земельну ділянку,
Позов мотивований тим, шо мама позивача - ОСОБА_3 отримала у жовтні 1996 року сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 5,05 умовних кадастрових гектарів і з того часу вона передала своє право позивачу, який одноособово використовував за її призначенням, зокрема посезонно вирощував городину та займався садівництвом, а у 2000 році позивач оформив право приватної власності на неї, уклавши договір купівлі-продажу через Українську універсальну біржу, за яким придбав у матері її право на земельний пай.
16.10.2002 року позивач отримав Державний акт на право приватної власності на землю, яку у подальшому передав в оренду ТОВ «Компанія Фармко».
23.08.2018 року за рішенням суду шлюб між сторонами, який був укладений 14.08.1999 року, розірвано.
Позивач зауважив, що вказана земельна ділянка отримана ним від матері, ще до укладення шлюбу з відповідачкою, право на приватизацію якої було оформлено ним пізніше, а тому вважає, що вона є його приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як у даному випадку йдеться не про майно нажите подружжям у шлюбі, а про одержану позивачем, як громадянином частку у земельному фонді.
Після розірвання шлюбу, через відсутність домовленості про поділ майна та будь-яких контактів з відповідачкою, маючи у приватній власності вищевказану земельну ділянку, яку має намір продати орендареві, а тому з метою захисту своїх конституційних та цивільних прав на майно змушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою від 09.06.2025 року суд відкрив провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.30)
29.08.2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив дану справу до судового розгляду по суті (а.с.50).
У судове засідання сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку електронних документів до електронного кабінету представниці позивача (а.с.54,55), довідки про відсутність відповідачки за зареєстрованим місцем проживання (а.с.56,57,67,68) та відомості про вручення судової повістки третій особі (а.с.70).
12.11.2025 представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Хайнацька Г.М. подала заяву, у якій просила провести розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.70).
Відповідачка причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала.
Ураховуючи викладене, суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності сторін та третьої особи, відповідно до ст. 281 ЦПК України - в заочному порядку та, дослідивши надані письмові докази у справі, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.08.1999 року, який був розірваний заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2018 року, рішення 24.09.2018 року набрало законної сили (а.с.8,13).
25.07.2000 року ОСОБА_4 , від імені якої, на підставі доручення посвідченого виконкомом Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області діє ОСОБА_3 , член біржі (продавець) та ОСОБА_1 , членом біржі (покупцем) позивачем по справі укладено договір купівлі-продажу реєстровий №Н-210, відповідно до умов якого останній придбав право на земельну частку (пай) (а.с.14).
16.10.2002 року ОСОБА_1 позивачу по справі, видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 4,85 га, розташовану на території Малонехворощанської сільської ради (а.с.15).
Відповідно до пункту 1розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України(далі -СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України(далі -ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі -КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормамиКпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені устатті 57 СК України.
Згідно частини першої статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але напідставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти,які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Водночас позивач ОСОБА_1 отримав майнові права на земельну частку (пай) внаслідок купівлі таких прав (сертифікатів), а не внаслідок безоплатної приватизації, а відтак такі майнові права є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані у період зареєстрованого шлюбу.
Доказів на спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя на вищевказану земельну ділянку суду не надано.
Отже, у задоволенні позову потрібно відмовити.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1-18, 81, 141, 209-245, 259, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «ФАРМКО», про визнання права особистої власності на земельну ділянку.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя С. М. Косик