Номер провадження: 22-ц/813/3129/25
Справа № 203/6617/23
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» про визнання недійсним правочину, згідно якого просив суд:

- визнати недійсним з моменту його укладення 17.10.2022 року договір поруки №К12482/2022/S-2, укладений між громадянином України ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «МТБ БАНК»;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 17.10.2022 року між Публічним акціонерним товариством "МТБ Банк" (далі - кредитор, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" (далі - боржник) укладено договір поруки №К12482/2022/S-3, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" зобов`язань за кредитним договором № К12482/2022 від 17.10.2022 року по поверненню наданого кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 9 000 000 грн.

Позивач стверджує, що вказаний договір є недійсним у відповідності до ст.ст.230, 236 ЦК України, тому що був вчинений шляхом обману відповідачем та третіми особами, оскільки:

- вказані сторони навмисно ввели його в оману щодо дійсних наслідків, які можуть наступити в разі, коли кошти ТОВ «ФОРТЕКС» не поверне відповідачу;

- за окремими пунктами договору порушено право позивача на справедливість договору, тощо.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2024 року у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» про визнання недійсним правочину відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дослідивши умови спірного договору поруки з одного боку зробив помилковий висновок про зобов`язання позивача, і відмовився досліджувати правове обґрунтування, викладені позивачем в позовній заяві (пп. 2.3.-2.5. позовної заяви). В оскаржуваному судовому рішенні взагалі не згадаються доводи сторони позивача, оцінка суду їм не надана, що суперечить висновкам, що були викладені в постанові №14 від 18.12.2009 року Верховного суду України «Про судове рішення в цивільній справі»: «Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи».

Скаржник зазначає, що в договорі поруки №К12482/2022/S-3 від 17 жовтня 2022 року встановлено також порушення в окремих пунктах договору прав позивача. В першу чергу це полягає в порушенні відповідачем визначених законом строків позовної давності для даного типу угод. По друге, загальний строк, протягом якого відповідач може направити претензію Позивачу становить (за текстом Договору) 10 років (точніше 120 місяців, як зазначено в пункті 5.1. Договору), при цьому відповідно до пункту 3.3. Договору позовна давність встановлена в три роки. Тобто, або пункт 3.3. Договору суперечить пункту 5.1. цього ж Договору, або Банк особисто збільшив строк позовної давності шляхом складання 10+3 років (можливо і таке трактування тексту договору), що є взагалі не справедливим, і таким що не відповідає діючому цивільному законодавству України, та правовим позиціям, висловленими Великою Палатою Верховного Суду ще в 2019 році (щодо настання, зупинення, перебігу, відновлення, та закінчення строку позовної давності). При цьому слід врахувати, що кредит надавався на строк з 17 жовтня 2022 року по 31 березня 2024 року. Тобто кредит надавався до 31 березня 2024 року, а строк «дії» поруки березень 2034 року.

12.12.2024 року через систему «Електронний суд» від представника ПАТ «МТБ Банк» Мовчана О.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого сторона відповідача просила відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 21.10.2025 року на 15:00 год. учасники справи не з`явилися, заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 21.10.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з листопада 2023 року, а в апеляційному суді з жовтня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати із закриттям провадження, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним правочину, суд першої інстанції виходив з того, що підписанням договору ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами договору поруки, умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не надані. При цьому під час укладення оскаржуваного договору, жодних заперечень щодо його умов ОСОБА_1 не заявляв, будь-яких претензій щодо не проведення з ним переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору, або щодо нерозуміння ним окремих їх частин не зазначив, отже схвалив умови договору. До моменту пред`явлення банком позову про стягнення заборгованості позивач був згодний з умовами договору поруки, кредитного договору, не здійснював дій щодо відмови від договору, отже знав про свої обов`язки і погоджувався з ними. Неможливість позичальника оцінити у сукупності умови договору та того що, як вказує у позові позивач, у разі неповернення коштів саме позивач повинен буде повернути відповідачу 9 000 000,00 грн. у розумінні ст.230 ч.1 ЦК України, не є обманом зі сторони Банку.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17.10.2022 року між Публічним акціонерним товариством "МТБ Банк" (далі - кредитор, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" (далі - боржник) укладено кредитний договір № К12482/2022/S-3 (далі - кредитний договір) (т. 1 а.с. 126-129).

На умовах кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на суму 9 000 000,00 грн. (дев`ять мільйонів гривень 00 копійок) (далі - кредит), а позичальник зобов`язується прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути банку кредит, сплатити за користування кредитом 18,0 % річних, з урахуванням умов п. 1.1.1 договору, комісії, пені і штрафи та інші платежі, що будуть нараховані відповідно до умов кредитного договору. Видача коштів за кредитом відбувається траншами (частинами) на підставі письмових повідомлень (заявок) позичальника, що є невід`ємною частиною договору. За цим договором позичальник має право отримувати кошти таким чином, щоб загальна сума отриманих коштів (траншів) за кредитом не перевищувала встановленої суми кредитної лінії (пункт 1.1. кредитного договору).

Кредит надається на погашення заборгованості за кредитним договором №К10497/2021 від 14.09.2021 року укладеним між банком та позичальником (пункт 1.2 кредитного договору).

Банк відкриває позичальнику кредитну лінію з 17.10.2022 року по 31.03.2024 року включно. Погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення, передбаченого п. 2.5 договору (пункт 1.3 кредитного договору).

Для надання та обслуговування кредиту банк відкриває позичковий рахунок; рахунок по обліку процентів. Для повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати встановлених цим договором комісій, сплати пені та штрафів банк відкриває транзитний рахунок. Повернення позичальником наданого банком кредиту, сплата нарахованих банком процентів за користування кредитом, сплата встановлених цим договором комісій, сплата штрафних санкцій, здійснюється позичальником виключно на транзитний рахунок вказаний в п. 2.2 цього договору (пункт 2.2 кредитного договору).

Видача кредиту відбувається шляхом перерахування грошових коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника в національній валюті України (у гривні) у банку, код банку 328168, або за погодженням з банком, на інший рахунок, зазначений позичальником у повідомленні (заявці) на транш, яка подається відповідно до п.1.1 даного договору (пункт 2.3 кредитного договору).

Не пізніше ніж за три робочі дні позичальник повинен повідомити банк на паперовому носії або електронним повідомленням iFOBS про необхідну суму кредиту із наданням банку усіх необхідних документів стосовно цільового напрямку використання, оформлених відповідно до чинного законодавства України (пункт 2.4 кредитного договору).

Позичальник зобов`язується повернути банку кредит не пізніше кінцевої дати, зазначеної у п. 1.3 кредитного договору (31.03.2024) відповідно до графіку погашення встановленого п. 2.5 кредитного договору. У разі непогашення заборгованості за кредитом у передбачені графіком терміни, така заборгованість вважається простроченою (пункт 2.5 кредитного договору).

Сплата нарахованих банком процентів за користування кредитом здійснюється позичальником на транзитний рахунок зазначений у п. 2.2 кредитного договору. Нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, починаючи з дати виникнення фактичної заборгованості на позичковому рахунку, зазначеному у п. 2.2 договору, до дати повного погашення кредиту. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році. Проценти сплачуються позичальником щомісяця в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня місяця, що передує поточному, до передостаннього робочого дня поточного місяця включно. В день повного погашення кредиту сплаті підлягають проценти, нараховані за період з останнього робочого дня попереднього місяця по попередній календарний день включно, який передує дню погашення кредиту в останній робочий день поточного місяця, і в день фактичного повного погашення кредиту. У випадку не сплати позичальником процентів у останній робочий день поточного місяця, вони вважаються простроченими у перший наступний за ним календарний день поточного місяця. Після закінчення передбаченого цим договором строку кредитування проценти, нараховані за період прострочення до фактичного погашення кредиту, позичальник сплачує в тому ж розмірі, що визначений п. 1.1 цього договору та у тому ж порядку, який визначений цим пунктом. У випадку надходження грошових коштів на погашення процентів у день, відмінний від дня, передбаченого цим пунктом для сплати процентів, вони направляються у повному обсязі на погашення заборгованості за основним боргом за кредитом (пункт 2.6 кредитного договору).

Відповідно до пункту 2.8 кредитного договору при надходженні коштів у рахунок оплати зобов`язань позичальника за цим договором погашення зобов`язань позичальника здійснюється у наступній черговості: 1) сума простроченої заборгованості: 1.1 прострочені проценти (у повному обсязі); 1.2 прострочені реструктуризовані проценти (у повному обсязі); 1.3. прострочені комісії (у повному обсязі); 1.4 прострочені реструктуризовані комісії; 1.5 прострочена заборгованість за основним боргом (в повному обсязі); 2) строкова заборгованість до сплати по графіку в поточному місяці: 2.1 строкова заборгованість за відсотками (щомісячний платіж); 2.2 строкова заборгованість за реструктуризованими відсотками (щомісячний платіж); 2.3 строкова заборгованість за комісіями (щомісячний платіж); 2.4 строкова заборгованість за реструктуризованими комісіями (щомісячний платіж); 2.5 строкова (поточна) заборгованість за основним боргом (щомісячний платіж за графіком погашення); 3) сума неустойки; 4) поточна заборгованість за кредитним договором.

Погашення заборгованості у межах кожної черги відбувається залежно від терміну/строку прострочення. В першу чергу погашаються прострочені платежі, у другу чергу - поточні платежі, третю чергу - сума неустойки, в четверту - часткове або повне погашення поточної заборгованості за кредитним договором, якщо інше не встановлено цим договором.

Банк зобов`язаний надати позичальнику кредит в порядку та на умовах, викладених в договорі; відкрити позичковий та інші рахунки для надання, обліку заборгованості та погашення кредиту відповідно до діючих в банку правил (пункт 3.1 кредитного договору).

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору банк має право, зокрема: 3.2.1 Вимагати від позичальника належного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором; 3.2.4 Відмовити позичальнику у видачі кредиту/зупинити видачу кредиту/вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту у разі: порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальнику кредит своєчасно не буде повернений; невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або при порушенні інтересів банку за договорами, укладеними в забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором.

Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути здійснено позичальником протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу банку.

Порядок направлення кореспонденції в рамках кредитного договору врегульовано пунктом 9.7 договору, а саме будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін.

У свою чергу, обов`язком позичальника є виконання належним чином взятих на себе зобов`язань, та використання кредиту на передбачені договором цілі (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 кредитного договору).

Кредитний договір набирає сили з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (пункт 9.1 кредитного договору).

У забезпечення виконання позичальником Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" зобов`язань за кредитним договором №12482/2022 від 17.10.2022 року, 17.10.2022 року між Публічним акціонерним товариством "МТБ Банк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки №К12482/2022/S-3 (т. 1 а. с. 11-13, 130-131).

Відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" зобов`язань за кредитним договором №К12482/2022 від 17.10.2022 року із всіма додатковими угодами до нього в повному обсязі, в тому числі по поверненню наданого кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 9 000 000,00 грн (пункт 1.1 договору поруки).

Згідно з пункту 1.2 договору поруки поручитель визнав, що з текстом кредитного договору ознайомлений, умови кредитного договору поручителю зрозумілі.

У випадку порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 1.3 договору поруки).

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. За цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника по всіх наданих боржнику траншах за кредитом (пункт 1.4. договору поруки).

У забезпечення виконання позичальником Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" зобов`язань за кредитним договором №К12482/2022 від 17.10.2022 року, 17.10.2022 року між Публічним акціонерним товариством "МТБ Банк" та ОСОБА_1 укладено договір поруки №К12482/2022/S-2 (т. 1 а. с. 118-119).

Відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фортекс" зобов`язань за кредитним договором №К12482/2022 від 17.10.2022 року із всіма додатковими угодами до нього в повному обсязі, в тому числі по поверненню наданого кредиту у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 9 000 000,00 грн. (дев`ять мільйонів гривень 00 копійок), сплаті процентів, можливих штрафних санкцій (пункт 1.1 договору поруки).

Згідно з пункту 1.2 договору поруки поручитель визнав, що з текстом кредитного договору ознайомлений, умови кредитного договору поручителю зрозумілі.

У випадку порушення боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 1.3 договору поруки).

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. За цим договором поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника по всіх наданих боржнику траншах за кредитом (пункт 1.4 договору поруки).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2023 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" 8 475 000 грн. 00 коп. - сума простроченої заборгованості по тілу кредиту; 535 205 грн. 85 коп. - сума прострочених відсотків за користування кредитом (т. 1 а. с. 131-143).

Колегія суддів виходить з наступного.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що: "з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) зазначено, що: "законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) зазначено, що: "до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18). Велика Палата Верховного Суду додатково звертає увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/8793/21-ц (провадження № 61-7797св23) зазначено, що: "у справі, яка переглядається, сторонами основного зобов`язання - кредитних договорів від 30 серпня 2006 року № 116/1013/В-06 та № 115/1013/В-06 є АТ "УкрСиббанк" та ТОВ ПМТЗ "Агро-комплект", а договір - господарським. Ті ж самі сторони уклали і забезпечувальний договір іпотеки. Спір виник стосовно договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами та іпотечним договором, а тому такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваних правочинів (договорів уступки права вимоги) є фізичні особи. Заміна однієї із сторін забезпечувального зобов`язання не впливає на визначення юрисдикції вказаного спору, який підлягає розгляду в тому із судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 345/1537/21 (провадження № 14-41цс22)".

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) вказано, що справи у спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частини перша та друга статті 377 ЦПК України).

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

У справі, що переглядається, спір виник щодо припинення зобов`язання ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством "МТБ Банк" за договором поруки від 17.10.2022 року № К12482/2022/S-2, який окремо укладений між банком та ОСОБА_1 . Вказаний договір поруки забезпечує виконання основного зобов`язання, а саме зобов`язання за кредитним договором від 17.10.2022 року № К12482/2022/S-3, укладеного між ПАТ "МТБ Банк" та ТОВ "Фортекс".

Тобто, сторонами основного зобов`язання є юридичні особи Публічне акціонерне товариство "МТБ Банк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фортекс".

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у листопада 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства як кредитора за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

Таким чином, між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно із наведеними вище приписами ГПК України.

За таких підстав провадження у даній справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи судом, визначеним законом (у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. Саме тому, з огляду на положення частини другої статті 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Суд першої інстанції не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розгляду у порядку цивільного судочинства справу, яка підлягала розгляду в порядку господарського судочинства, а тому ухвалене по справі судове рішення із цих підстав підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Згідно з ч. 1 статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови він може звернутися до Одеського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ чітко визначив поняття «суд, встановлений законом». Зокрема, у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04 та № 29465/04) суд зазначив з посиланням на прецедентну практику, що термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом, а фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», Комісія висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, суди не вправі діяти всупереч нормам процесуального права, яке передбачає лише певні дії у деяких випадках.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18.

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 377, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2024 року- скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» про визнання недійсним правочину закрити.

Роз`яснити, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29 .10.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова