Справа № 503/1182/25
Провадження № 2/503/702/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюка Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Клемпуш Ю.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання за ним права власності на нежитлове приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач є власниками нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2000 року. Вказане приміщення сторони спільно використовували як складське, проте на даний час відповідач не користується належною йому часткою у спільному майні. Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, вказана нежитлова будівля торгівельного павільйону не може бути поділена. Позивач вважає, що вирішити питання поділу майна можливо шляхом припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації та визнання права власності за позивачем.

В підготовче засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Відповідач у підготовче засідання також не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено, що 11 січня 2000 року між Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Мічуріна в особі директора Тодорова Миколи Дмитровича (далі продавець) та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі покупці) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого на АДРЕСА_1 .

Згідно зазначеного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11.01.2000 року сплатили в касу КСП ім.Мічуріна 1800,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера.

ОСОБА_3 після реєстрації 06.01.2011 шлюбу із ОСОБА_4 змінив прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу між КСП ім.Мічуріна та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 було укладено в 2000 році, то застосуванню підлягає ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент укладення правочину.

Відповідно до ст.4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.

Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 придбали у КСП ім.Мічуріна нежитлове приміщення торгівельного павільйону. Даний договір було вчинено у простій письмовій формі, підписано сторонами, узгоджено та засвідчено печаткою КСП ім.Мічуріна.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачено що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з нормою ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Отже, законодавчої вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення торгівельного павільйону у ЦК УРСР (чи іншому Законі) станом на 11.01.2000 року не існувало.

Сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та повністю виконали умови угоди, що підтверджується письмовими доказами. Таким чином ОСОБА_2 та ОСОБА_6 правомірно набули право спільної власності на нежитлове приміщення.

Згідно положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що певний час спільно використовували разом з братом ОСОБА_2 приміщення торгівельного павільйону як складське. Вказує, що в даний час відповідач не користується належною йому часткою у спільному майні, проживає в іншому населеному пункті, що не заперечується відповідачем. В зв`язку з цим позивач не може вільно володіти та розпоряджатись належним йому майном.

Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної йому 1/2 частини спірної будівлі є неможливим, оскільки згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №48 від 21.07.2025 року, виданого ОСОБА_1 інженером з інвентаризації нерухомого майна, нежитлова будівля, загальною площею 24,0 кв.м., розташована на АДРЕСА_1 , не підлягає поділу у зв`язку з невідповідністю вимогам ДБН В.2.2-23:2009 року «Будівлі та споруди. Підприємства торгівлі». Після проведеного поділу новоутворені частини не будуть відповідати вимогам ДБН В.2.2.-23:2009 року «Будівлі та споруди. Підприємства торгівлі». За технічними показниками об`єкт не може бути поділено.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами встановлених у даному висновку обставин щодо неможливості поділу в натурі спірного майна.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи позивачем 26.09.2025року внесено на депозитний рахунок Кодимського районного суду Одеської області вартість 1/2 частки торгівельного павільйону, розташованого на АДРЕСА_1 , у розмірі 20000,00 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №3 від 26.09.2025 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив про намір набути у власність належну відповідачу 1/2 частину у праві власності на неподільну річ. Отже, метою поданого позову у справі є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є неподільною та належить іншому співвласнику.

Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (визнання права).

Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку ст. 365 ЦПК України відповідає визначеній ч.5 ст. 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що спільне користування співвласниками спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, відповідач спірним приміщенням торгівельного павільйону не користується, тривалий час не цікавився спірним майном та не утримує його; тягар утримання спірного майна несе позивач; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у спірному майні може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачем не надано суду будь-яких заперечень по суті позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №9 від 22.07.2025 року.

Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 605,60 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивача підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, що складає 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні - задовольнити.

Припинити право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на нежитлове приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виплатити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , компенсацію вартості 1/2 частки нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 20000,00 грн, які внесено ОСОБА_1 на депозитний рахунок Кодимського районного суду Одеської області згідно квитанції №3 від 26 вересня 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції №9 від 22.07.2025 року, в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції №9 від 22.07.2025 року, в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Суддя Б.С. Сердюк