Справа № 346/2279/25
Провадження № 22-ц/4808/1573/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року у складі судді Яремин М. П., ухвалене у м. Коломия Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина за заповітом від 30 жовтня 2012 року в рівних частинах на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що складається із житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; земельних ділянок площами 1,24 га та 0,3174 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства, а також площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказані спадкоємці прийняли спадщину та нотаріус видала їм на вказане майно свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вказувала, що померлій ОСОБА_3 належала також земельна ділянка площею 1,11 га, яку вона успадкувала після чоловіка ОСОБА_7 . Оскільки вказана земельна ділянка не була охоплена зазначеним заповітом, позивач, вважаючи себе спадкоємцем за законом на частку в спадковому майні, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину звернулась до державного нотаріуса із відповідною заявою, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, в зв`язку з тим, що вона не надала документу щодо реєстрації її місця проживання разом зі спадкодавцем на день її смерті за однією адресою та не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Позивачка ОСОБА_1 також зазначала, що після смерті своєї матері, яка проживала разом з тіткою ОСОБА_3 , 29 грудня 2010 року вона разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_8 переїхала до тітки ОСОБА_3 в АДРЕСА_2 , де постійно проживала до дня її смерті, хоча її місце проживання було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 . Вказувала, що за весь час проживання разом із тіткою до її смерті вона доглядала останню, виконувала майже всю домашню роботу, готувала їсти, прала, прибирала, обробляла земельну ділянку, разом з тіткою вела домашнє господарство, мали спільний бюджет.

Посилаючись на те, що вона постійно проживала разом і спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а тому прийняла спадщину після її смерті, просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неналежне дослідження всіх обставини справи, а також на невірну оцінку судом наданих нею доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Скаржниця вважає, що вона надала суду належні докази, якими підтверджується факт її постійного проживання з спадкодавицею ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а саме копію довідки виконавчого комітету Раківчицької сільської ради № 3 від 02 січня 2013 року, акт від 27 березня 2013 року, пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що її тітка станом на дату смерті її матері була похилого віку, у неї була паралізована рука, що підтверджується складеним нею заповітом від 30 жовтня 2012 року. Вказані факти, на її думку, мають суттєве значення для вирішення даного спору, оскільки ними підтверджується, що ОСОБА_3 залишилася проживати одна після смерті її матері і через похилий вік та поганий стан здоров`я не могла самостійно вести домашнє господарство, потребувала допомоги і піклування. А тому саме з цієї причини вона з дозволу ОСОБА_3 переїхала до неї разом з дочкою на постійне проживання.

Також, на думку позивачки ОСОБА_1 , суд необґрунтовано не взяв до уваги довідку № 3 від 02 січня 2013 року та акт комісії від 27 березня 2013 року, оскільки в даних документах зазначено про спільне ведення господарства, проживання разом з тіткою з 2010 року, догляд за нею до дня її смерті, поховання тітки за її власні кошти. При цьому відсутність у вищевказаних документах висловів, що вона постійно проживала з тіткою на день її смерті не може бути аргументом у відмові їй в позові.

Крім того, скаржниця вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що допитані в судовому засіданні свідки дали суперечливі пояснення щодо періодичності та тривалості проживання нею у будинку тітки, оскільки жоден з них не пояснював суду про періодичність її проживання. При цьому судом не зазначено в чому полягає суперечливість пояснень свідків.

Невірним, на думку ОСОБА_1 є й висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів хвороби спадкодавиці та відомостей про необхідність надання їй допомоги в догляді по господарству, оскільки такий висновок суперечить запису в складеному ОСОБА_3 заповіті про паралізовану руки (вона самостійно не могла підписати заповіт), а також суперечить поясненням вищевказаних свідків, довідці за № 3 від 02 січня 2013 року, акту комісії від 27 березня 2013 року. При цьому, судом першої інстанції не було встановлено хто здійснював за нею постійний догляд і проживав разом з нею.

Позивачка ОСОБА_1 також вважає, що суд мав би оцінити критично довідку Раківчицької сільської ради від 18 травня 2013 року, в якій вказано, що ОСОБА_3 проживала одна, спадщину прийняла ОСОБА_4 , взяла під охорону майно спадкодавці, оскільки в ній не зазначено, які ж дії по охороні спадкового майна були вчинені останньої.

У надісланому на адресу суду відзиві відповідачка ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Додатково вказує, що про наявність земельної ділянки площею 1,11 га було відомо усім спадкоємцям померлої ОСОБА_3 , однак дії по її спадкуванню були розтягнуті у часі в зв`язку з необхідністю оформлення документів на спадкове майно.

Вказує, що майже 13 років ОСОБА_1 не вчиняла жодної дії, щодо спадкування майна покійної тітки, її влаштовувало, що частина майна була успадкована її дочкою.

Зауважує, що скаржниця не надала жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував її постійне місце проживання зі спадкодавицею на день смерті та на час відкриття спадщини, факту ведення спільного господарства з тіткою, наявності спільного бюджету та побуту. Твердження ОСОБА_1 про те, що вона прийняла спадщину після смерті тітки шляхом фактичного вступу в спадкові права та обов`язки, правового значення для суті спірних правовідносин не мають, оскільки предметом доказування спадкодавцями є передбачений ч.3 ст. 1268 ЦК України факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Костромін Н. Р., які просили апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, оскільки долучені нею документи, а саме довідка від 02 січня 2013 року, акт обстеження умов проживання, фото таблиці, не підтверджують факт її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки в них відсутнє посилання на конкретні дати, адресу та тривалість проживання, його постійність, в чому полягає ведення спільного господарства. Також суд першої інстанції зазначив, що допитані в судовому засіданні свідки надавали суперечливі показання, вказуючи про періодичність проживання позивача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та неволодінні інформацією про тривалість постійного її проживання зі спадкодавцем. Доказів наявності зі спадкодавцем спільного бюджету, придбання ліків та речей повсякденного побуту, оплати щодо обробітку земельної ділянки, ремонтних робіт в будинку, про які вказує позивач, останньою не надано. Відсутні й докази хвороби спадкодавця та відомості про необхідність стороннього догляду за станом її здоров`я. Власне ставлення позивача до спадкодавця, надання їй допомоги в догляді та по господарству, а згодом і її поховання не є підтвердженням факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак, повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

У справі, що переглядається позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належне їй майно (а.с. 12).

Факт родинних відносин позивачки ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_3 , яка є її тіткою, підтверджено наявними в матеріалах справи документами.

Згідно копій довідок № 29 від 02 лютого 2010 року та № 3 від 02 січня 2013 року, виданих Раківчицькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області ОСОБА_1 повністю своїм коштом поховала свою тітку ОСОБА_3 ; доглядала її до дня смерті, вели спільне господарство, проживали разом ( ОСОБА_1 проживала без реєстрації); ОСОБА_13 постійно проживає в АДРЕСА_2 , без реєстрації ( а.с. 34, 35 ).

Згідно з копією акту від 27 березня 2013 року у складі комісії: сільського голови Заграновського В. В., секретаря сільської ради Попадюк Н. П., депутата с/р Федасюка В. Б., в будинку по АДРЕСА_2 , за словами свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_17 з 2010 року без реєстрації (а.с. 36).

Відповідно до копії заповіту, посвідченого 30 жовтня 2012 року секретарем Раківчицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області та зареєстрованого в реєстрі за № 99, ОСОБА_3 заповіла належне їй майно в рівних частинах ОСОБА_4 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 ; відомості щодо вказаного заповіту зазначені в інформаційній довідці зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 34156026 від 03.06.2013 року (а.с. 13-15, 79 зворот, - 97).

03 та 10 червня 2013 року ОСОБА_17 , ОСОБА_4 та ОСОБА_19 звернулись до Першої Коломийської районної держнотконтори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ( а.с. 74, 74 зворот, 99).

28 вересня 2024 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 звернулися до Коломийської державної нотаріальної контори із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 ( а.с. 101, 102 ).

28 грудня 2024 року державним нотаріусом вказаної нотаріальної контори Мануляк І. В. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстровані в реєстрі за № 1535, №1542, №1549, №1536, №1543, №1550, №1537, №1544, №1551, №1538, №1545, №1552, №1539, №1546, №1553, №1540, №1547, №1554, №1541, №1548, №1555, про те, що спадкоємцем майна ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (по 1/3 частці). Спадщина, на яку у вказаних частках видані ці свідоцтва складається із житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та земельних ділянок площами 0,2500 га, 0,3174 га, 0,4800 га, 0,2600 га, 0,5000 га, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Інформація щодо вказаних свідоцтв зазначена у відповідних витягах про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 28 вересня 2024 року (а.с. 53-59, 130 зворот, -134, 138 зворот, -167).

29 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до вказаної нотаріальної контори із заявою, в якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , на день смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, що належала ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав; ОСОБА_2 в заяві зазначила, що спадщину вона прийняла, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини 10 червня 2013 року (а.с. 115 зворот).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 175/891/19 зроблено висновок, що «належним відповідачем за вимогою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».

Колегія суддів зауважує, що у даній справі після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняли спадкоємці ОСОБА_2 , ОСОБА_20 та ОСОБА_8 , що підтверджується матеріалами справи. Водночас, при зверненні до суду із вказаним позовом, позивачка ОСОБА_1 зазначила відповідачкою лише ОСОБА_2 .

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 457/726/17, від 11 липня 2023 року у справі № 129/1337/20.

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права та висновки Верховного Суду, колегія суддів зауважує, що у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Враховуючи, що після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла не лише ОСОБА_2 , а й інші спадкоємці - ОСОБА_17 та ОСОБА_4 , належними відповідачами у даній справі повинні бути усі спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті спадкодавці.

При цьому слід зазначити, що до участі у справі судом першої інстанції інші спадкоємці залучені не були. Водночас, апеляційний суд не наділений повноваженнями на стадії апеляційного розгляду здійснювати залучення до участі у справі осіб в якості співвідповідачів

Зазначених висновків Верховного Суду та норм права суд першої інстанції не врахував, неповно з`ясував обставини справи, не встановив коло спадкоємців, які мають право на спадщину за законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 3статтею 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення,якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта