Номер провадження: 22-ц/813/5208/25
Номер провадження: 22-ц/813/5557/25
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року, постановленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складений 13 березня 2025 року, апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна на додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року, постановленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складений 02 квітня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі 825 922 грн. 01 коп., штраф за період із 19.08.2022 року по 17.11.2023 року у розмірі 3 766 204 грн. 32 коп., 3% за користування чужими грошима за період із 19.08.2022 року по 17.11.2023 року у розмірі 30 955 грн. 10 коп., а всього 4 623 081 грн. 43 коп., та судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що згідно договору позики від 18.08.2021 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір позики за яким позикодавець передала у власність, а позичальник прийняла 621 532, 16 грн., що в еквіваленті складає 23300 доларів США по курсу НБУ станом на 18 серпня 2021 року, які позичальник зобов`язалась повернути у строк до 18.08.2022 року.

Сума позики була прийнята в повному обсязі до підписання договору, факт передачі грошей сторони підтвердили про, що зазначили у абзаці другом пункту 1 договору, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. і зареєстрований в реєстрі за №959.

На час укладення договору позики ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який надав нотаріальну згоду на укладення договору.

У зв`язку із невиконанням договору позики і порушенням строків повернення коштів, позивачем на адресу відповідачів було направлено вимоги про сплату заборгованості за договором позики від 18.08.2021 року і договором поруки від 18.08.2021 року, які залишились без задоволення.

14 травня 2025 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі еквівалентному 23300 дол. США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі: 23 300 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Вирішено питання про судові витрати.

10.03.2025 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 51 000 грн. з кожного, посилаючись на те, що судом не було вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу.

Додатковим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року заява ОСОБА_3 задоволена.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 51 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати понесені з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 51 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, також ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко С.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в яких просять рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування своїх апеляційних скарг апелянти зазначають, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наданий ОСОБА_2 «Графік платежів» як доказ часткового погашення заборгованості.

Також апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув з відповідачів заборгованість в іноземній валюті.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, також ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко С.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в яких просять додаткове рішення суду скасувати, постановити нове додаткове рішення, яким зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 102000 грн. до 9616,88 грн., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзивах на апеляційні скарги, адвокат Верба А.П., представник ОСОБА_3 просить залишити апеляційні скарги без задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційних скарг, які не можуть бути підставами для скасування судових рішень, які прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання, призначене на 04 листопада 2025 року ОСОБА_4 не з`явилася, була сповіщена належним чином (а.с. 144-145 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бойко С.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвоката Верби А.П., який представляє інтереси ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги на рішення суду та додаткове рішення суду підлягають задоволенню частково, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення зазначеним вимогам відповідають не в повному обсязі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.08.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти в сумі: 621532,16 грн., що в еквіваленті складає: 23 300 доларів США по курсу НБУ станом на 18.08.2021 року (100 доларів США 2667,52 грн.), та зобов`язується повернути їх терміном по 18.08.2022 року включно без нарахування та без сплати відсотків за наступним графіком (еквівалент гривні в доларах США по курсу НБУ на день повернення частини суми позики):

550 - не пізніше 18 вересня 2021 року

550 - не пізніше 18 жовтня 2021 року

550 - не пізніше 18 листопада 2021 року

550 - не пізніше 18 грудня 2021 року

550 - не пізніше 18 січня 2022 року

20550 - не пізніше 18 серпня 2022 року (п.1 договору).

Відповідно до п.2 договору сторони домовились про те, ще виплата грошей буде здійснена в місті Одесі. Про повний розрахунок з Позикодавцем та про відсутність у нього будь-яких претензій до Позичальника буде свідчити заява, справжність підпису позикодавця на якій буде засвідчено нотаріусом.

Відповідно до п. 3 договору в разі зміни курсу валют Позичальник на момент повернення позики/частини позики в гривнях, еквівалент якої зазначений в доларах США по курсу НБУ в п.1 договору на день повернення коштів, але не нижче курсу на день укладення цього договору.

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. і зареєстровано в реєстрі за №959 (а.с. 6 т. 1).

В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики 18.08.2021 року між Кредитором, Боржником і ОСОБА_1 був укладений договір поруки за умовами якого Поручитель поручився перед Кредитором Боржника за виконання ним свого обов`язку та зобов`язався перед Кредитором відповідати за невиконання Боржником всіх його зобов`язань, що виникають з договору Позики зареєстрованого в реєстрі за №959 від 18.08.2021 року, укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У п.1.3. договору сторони погодили, що Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договору, включаючи повернення основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору та чинним законодавством України. Відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною (п.1.4. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання всіх зобов`язань Боржником за Основним договором. (п.3.1. договору).

У випадку невиконання (неналежного виконання) Поручителем вимоги кредитора, Поручитель сплачує Кредитору пеню в розмірі одного відсотка від суми зобов`язання за Основним договором за кожний день прострочки (до моменту фактичного виконання зобов`язання), яка сплачується окремо від простроченої суми (п.3.2. договору) (а.с. 7-8 т. 1).

Окрім того, для додаткового забезпечення виконання зобов`язання за договором позики 18.08.2021 року між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , з другої сторони, був укладений іпотечний договір за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника перед Кредитором за договором позики від 18.08.2021 року Іпотекодавці надали в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею, 52,0 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м. Ця квартира належить Іпотекодавцям в рівних частках кожній на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 21.12.2006 року. Іпотекодавці були ознайомлені з умовами договору позики про що зазначили у п.5 Іпотечного договору (а.с. 9-12 т. 1).

Судом встановлено, на час укладення договору позики ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який надав нотаріальну згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій було засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. від 18.08.2021 року за реєстровим №958, що відповідно підтверджується п.10 договору позики.

У зв`язку із невиконанням договору позики і порушенням строків повернення коштів 25.07.2023 року позивачем на адресу відповідачів були направлені вимоги про сплату заборгованості за договором позики від 18.08.2021 року і договором поруки від 18.08.2021 року, які залишились без задоволення, що підтверджується копіями вимог, фіскальними чеками АТ «Укрпошта» про надіслання рекомендованих поштових відправлень №648, 656, 672 та описами вкладень до цінних листів (а.с. 23-28 т. 1).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та стягуючи солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі 23 300 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що предметом договору позики від 18.08.2021 року є валютна одиниця 23 300 доларів США.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погоджується не в повній мірі, за наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Судом вірно встановлено, що відповідно до договору позики від 18.08.2021 року ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_3 621532,16 грн., що є еквівалентом суми 23 300 доларів США та зобов`язалася повернути їх терміном по 18.08.2022 року включно без нарахування та без сплати відсотків.

При цьому, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів про невідповідність волевиявлення учасника спірних договорів позики (відповідача) його внутрішній волі, про відсутність у нього бажання настання реальних наслідків правочину.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають з договору позики від 18.08.2021 року, відповідно до яких позичальник не виконав зобов`язання перед позикодавцем. Факт укладення договору позики відповідачі не заперечують, доказів, які б вказували на фіктивність укладеного договору або на його безгрошовість відповідачами суду не надано.

Разом з тим, прийшовши до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на її користь грошових коштів за договором позики від 18.08.2021 року, суд першої інстанції помилково стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача вказану заборгованість в іноземній валюті, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16- (провадження № 14-360цс19).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20).

Судом встановлено, що відповідно до п.1 договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти в сумі: 621532,16 грн., що в еквіваленті складає: 23 300 доларів США по курсу НБУ станом на 18.08.2021 року (100 доларів США 2667,52 грн.).

Відповідно до п.2 договору сторони домовились про те, ще виплата грошей буде здійснена в місті Одесі.

Відповідно до п. 3 договору в разі зміни курсу валют Позичальник на момент повернення позики/частини позики в гривнях, еквівалент якої зазначений в доларах США по курсу НБУ в п.1 договору на день повернення коштів, але не нижче курсу на день укладення цього договору.

За погодженням між сторонами повернення позики здійснюється за наступним графіком (еквівалент гривні в доларах США по курсу НБУ на день повернення частини суми позики): 550 - не пізніше 18 вересня 2021 року; 550 - не пізніше 18 жовтня 2021 року; 550 - не пізніше 18 листопада 2021 року; 550 - не пізніше 18 грудня 2021 року; 550 - не пізніше 18 січня 2022 року; 20550 - не пізніше 18 серпня 2022 року.

Таким чином, сторони у зобов`язанні визначили суму позики та її еквівалент в іноземній валюті і передбачили її повернення фіксованими частинами, в гривні, зазначивши еквівалент в доларах.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно було застосовано положення статті 533 ЦК України, не враховані умови укладеного між сторонами договору позики в цій частині та вимоги позову про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором позики в гривні, враховуючи еквівалент суми 23300 доларів США, еквівалент гривні в доларах США по курсу НБУ.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд не звернув уваги на умови пункт 3 договору позики, згідно яких сторони погодили, що повернення позики/частини позики здійснюватиметься у гривнях, еквівалент якої зазначений у доларах США по курсу НБУ, за погодженням між сторонами повернення позики здійснюється за наступним графіком (еквівалент гривні в доларах США по курсу НБУ на день повернення частини суми позики): 550 - не пізніше 18 вересня 2021 року; 550 - не пізніше 18 жовтня 2021 року; 550 - не пізніше 18 листопада 2021 року; 550 - не пізніше 18 грудня 2021 року; 550 - не пізніше 18 січня 2022 року; 20550 - не пізніше 18 серпня 2022 року. З огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики в доларах США.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення боргу за договором позики необхідно змінити та стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 963688 грн., що є еквівалентним 23300 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду.

Щодо додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , яка подана адвокатом Верба А.П. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягуючи ОСОБА_5 , а також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 51 000 грн. з кожного, суд першої інстанції виходив із особливості предмета спору, ціни позову, розгляду справи в порядку загального позовного провадження, складність справи, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, а також із критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду в повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи, ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суму боргу у загальному розмірі 4 623 081 грн. 43 коп., яка складалась з боргу за договором позики, штраф, 3% річних та судові витрати.

На підтвердження витрат на правничу допомогу до позову надано договір, умовами якого передбачено розмір гонорару у сумі 102 000 грн.

Згодом, ОСОБА_3 зменшила розмір позовних вимог та просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 лише борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі еквівалентному 23300 дол. США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволений. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 18.08.2021 року у розмірі: 23 300 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.

Вирішено питання про судовий збір.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_3 просила стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 51 000 грн. з кожного, посилаючись на те, що судом не було вирішено питання щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись з заявленим розміром витрат на правову допомогу, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв адвокат Бойко С.В. подала до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в якій просила зменшити розмір стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених витрат на правничу допомогу з 102 000 грн. до 9 616,88 грн.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції стягуючи судові витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі, не звернув уваги на те, що такий розмір гонорару був погоджений між сторонами на момент подання позову про стягнення 4 623 081 грн. 43 коп., однак в подальшому позовні вимоги були змінені на 79%, а тому колегія суддів приходить висновку про те, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 51 000 грн. з кожного, оскільки не взяв до уваги розмір заявлених позовних вимог, принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом, заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають стягненню в рівних частках на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21420 грн., тобто з кожного по 10 710 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають зміні, оскільки не в повній мірі відповідають нормам законодавства.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна на рішення суду задовольнити частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бойко Світлана Володимирівна на додаткове рішення суду задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року в частині позовних вимог про стягнення боргу за договором позики змінити в мотивувальній частині рішення в редакції цієї постанови, та виклавши абзац 2 резолютивної частини рішення в наступний редакції:

«Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму боргу за договором позики у розмірі 963 688 (дев`ятсот шістдесят три тисячі шістсот вісімдесят вісім) гривень, що є еквівалентним 23 300 (двадцять три тисячі триста) доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду (06.03.2025 року)».

В інший частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2025 року змінити.

Зменшити витрати на професійну правничу допомогу, які стягнуті в рівних частках з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень до 10 710 (десять тисяч сімсот десять) гривень з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда