Номер провадження № 4-с/521/93/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Одеса

Суддя Хаджибейського районного суду міста Одеси Плавич І.В., розглянувши матеріали справи за скаргою ОСОБА_1 , інша особа: Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на дій державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Хаджибейського районного суду міста Одеси із скаргою на дії Державного виконавця Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) , у якій просить суд: зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Малиновського ВДВС м. Одеса, у 2007 році за вих. № 10017 на автомобіль марки «ГАЗ -3110» д.н.з. НОМЕР_1 , 200 року випуску, який належить заявнику.

Зокрема, обґрунтовуючи вимоги скарги, заявник вказав, у вересні 2025 року вирішив продати свій автомобіль марки «ГА3-3110», н.з. НОМЕР_2 , 2000 року випуску.

Однак з відповіді ТСЦ МВС N? 5141 від 11.09.2025 стало відомо, що державним виконавцем ВДВС Малиновського району м. Одеси у 2007 році на автомобіль був

накладений арешт.

З проханням скасувати цей арешт звернувся до Хаджибейського (колишній

Малиновський) ВДВС м. Одеси.

У відповіді від 05.11.2025 ВДВС повідомив, що згідно відомостей АСВП, на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження N? 5023893 3

примусового виконання постанови від 27.04.2007 N? 3-15093, що видав Малиновський районний суд м. Одеси, яке відповідно до відомостей АСВП є закінченим.

Водночас, відомостей про накладення арешту на транспортний засіб марки «ГАЗ-3110», 2000 року випуску, та направлення постанови про арешт за вих. N? 10017 АСВІ не містить. Матеріали виконавчого провадження знищені.

Копію постанови про притягнення мене до адміністративної відповідальності я отримав в Хаджибейському районному суді м. Одеси 25.10.2025. З цієї постанови я дізнався, що 27.04.2007 року я притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУПАП за керування автомобілем зі зношеним протектором шин.

Про цей факт нічого відомо не було. Штраф складав 17 грн, який було 13.10.2025 сплачено.

10.11.2025 року скарга ОСОБА_1 на дії Державного виконавця надійшла у провадження судді Хаджибейського районного суду міста Одеси Плавич І.В.

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 суд приходить до такого.

Судом у даній справі встановлено, згідно відповіді ТСЦ МВС N? 5141 від 11.09.2025 державним виконавцем ВДВС Малиновського району м. Одеси у 2007 році на автомобіль був

накладений арешт.

У відповіді від 05.11.2025 ВДВС, що згідно відомостей АСВП, на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження N? 5023893 3

примусового виконання постанови від 27.04.2007 N? 3-15093, що видав Малиновський районний суд м. Одеси, яке відповідно до відомостей АСВП є закінченим.

Водночас, відомостей про накладення арешту на транспортний засіб марки «ГАЗ-3110», 2000 року випуску, та направлення постанови про арешт за вих. N? 10017 АСВІ не містить. Матеріали виконавчого провадження знищені.

Водночас, суд зазначає, що у ст. 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність.

У справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява N 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (ст. 19 ЦПК України).

Натомість, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (ст. 19 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України).

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виконання постанов про накладення адміністративних стягнень врегульовано у ст. 298-305 у розділі V КУпАП.

Зокрема, у ст. 304 КУпАП передбачено, що питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

У ст. 305 КУпАП передбачено, що контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом.

Згідно із положеннями ст. 447 та 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тобто, зазначеними нормами ЦПК України передбачено можливість оскарження дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 цього Кодексу).

Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця як окремої категорії адміністративного спору.

У частині першій цієї статті зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_1 подав скаргу на дії державного виконавця у виконавчому провадженні щодо примусового виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері порушення правил керування транспортним засобом.

Такі справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП, яким передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2019 року у справі № 757/62025/17.

Враховуючи наведене, суд виснує, що скарга ОСОБА_1 не може бути розглянута в порядку, передбаченому ЦПК України, а КУпАП не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати примусове виконання постанов про накладення адміністративного стягнення.

Відтак, з огляду на наведене, суд зазначає, що у відкритті провадження за ОСОБА_1 слід відмовити.

При цьому, суд зауважує, що скаржник має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси, відповідно до ч.1 ст.287 КАС України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 186, 354, 447 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , інша особа: Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на дій державного виконавця.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя: І.В Плавич