Справа № 538/220/20
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2025 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого-судді Бондарь В.А.

за участю секретаря судового засідання Горілей Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лохвиця цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі в.о. начальника відділу Колісник Альбіни Юріївни, стягувач ОСОБА_2 , -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , боржник у виконавчому провадженні звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (в особі в.о. начальника відділу Колісник Альбіни Юріївни, стягувач - ОСОБА_2 , просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо скасування заходів примусового виконання, застосованих при примусовому виконанні щодо не зняття арешту у виконавчому провадженні з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою від 26.06.2020 року у виконавчому провадженні №61769050 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-н/538/61/20, виданого 10.03.2020 році Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 а користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина, зокрема не зняття арешту з рухомого майна та зобов`язати державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (в особі в.о. начальника відділу Колісник Альбіни Юріївни, в якого на виконані перебуває ВП №561769050, зняти арешт з нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Скарга мотивована тим, що на виконанні Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист №2-н/538/61/20, виданого 10.03.2020 році Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 а користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів заробітку(доходу)платника аліментів,але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,та не більше десяти прожиткових мінімумів дитини відповідного віку,щомісячно,починаючи стягнення з 11лютого 2020 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 210 ( двісті десять ) гривень 20 коп.

Допущене негайне виконання судового наказу в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Судовий наказ після набрання ним законної сили видати стягувачу.

Постановою державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08.04.2020 року відкрите виконавче провадження №61769050 щодо примусового виконання вищезазначеного судового наказу.

Постановою державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №61769050 від 25.06.2020 року для забезпечення повного реального виконання виконавчого документу, а саме у зв`язку з наявності заборгованості сплати аліментів, що перевищує суму платежів за три місяці було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Станом на 15.07.2025 року аліменти божником сплачується заборгованість відсутня. Скаржник звертався до відділу ДВС,однак,з відповіді державного виконавця від 08.09.2025 року №27673/2416-30/4 запропоновано звернутися до суду із заявою про зняття з арешту з майна боржника.

В судовому засіданні скаржник та його представник ОСОБА_5 підтримали скаргу, просили її задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просить відмовити в її задоволенні. Посилається на те, що на примусовому виконанні Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 61769050 щодо примусового виконання виконавчий лист №2-н/538/61/20, виданого 10.03.2020 році Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 а користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів заробітку(доходу)платника аліментів,але неменше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,та не більше десяти прожиткових мінімумів дитини відповідного віку,щомісячно,починаючи стягнення з 11лютого 2020 року, до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08.04.2020 року відкрите виконавче провадження №61769050 щодо примусового виконання вищезазначеного судового наказу.

Постановою державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №61769050 від 25.06.2020 року для забезпечення повного реального виконання виконавчого документу, а саме у зв`язку з наявності заборгованості сплати аліментів, що перевищує суму платежів за три місяці було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. Станом на 15.07.2025 року аліменти божником сплачується заборгованість відсутня. Вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна у зв`язку із тим, що сама по собі сплата заявником аліментів після того, як він неодноразово допускав наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої етапі 59 Закону № 1404-VIII. Сама по собі сплата у певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". Відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження можливості забезпечити виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, спростовує доводи заявника про наявність визначених законодавством України підстав для зняття виконавцем арешту з усього його майна.

В судове засідання стягувач ОСОБА_2 не зявилася, її неявка не перешкоджає розгляду даної скарги.

Розглянувши скаргу, вислухавши сторони, судом встановлено такі обставини.

На примусовому виконанні Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08.04.2020 року відкрите виконавче провадження №61769050 щодо примусового виконання вищезазначеного судового наказу.

Постановою державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №61769050 від 25.06.2020 року для забезпечення повного реального виконання виконавчого документу, а саме у зв`язку з наявності заборгованості сплати аліментів, що перевищує суму платежів за три місяці було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Станом на 15.07.2025 року аліменти божником сплачується заборгованість відсутня (а.с.6).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №163625 ОСОБА_1 належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,32 га. (а.с.9).

Крім того скаржник ОСОБА_1 , відповідно до витягу з державного реєстру речових прав є власником на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8, 10).

Також судом досліджений той факт, що ОСОБА_1 працює на посаді бурильника Нафтогаз Укргазвидобування УГВ-Сервіс (а.с.16).

Суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції посилався на відсутність заборгованості зі сплати аліментів і вказував на наявність підстав для зняття арешту з належного йому майна.

Частиною другою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Пунктом 7 частинами четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16 та у справі № 646/7134/19 від 20 грудня 2021 року зроблено висновок про те, що за змістом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Судом встановлено, що державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з указаною скаргою у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів перед стягувачем, що підтверджується відповідним розрахунком, складеним державним виконавцем.

Разом з цим скаржник не надав суду доказів того, що подальше виконання рішення суду може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Сама по собі сплата певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». (постанова ВС від 23 вересня 2022 року у справі № 554/1119/21).

Отже, зважаючи на те, що скаржник не володіє рахунками відкритими в банківських установах, а також той факт є особою що отримує дохід від трудових відносин, доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів ним, державному виконавцеві надано не було, він неодноразово допускав наявність заборгованості, що дає підстави вважати про можливість виникнення заборгованості в майбутньому, а тому, державний виконавець вірно виходив з того, що відсутні підстави для зняття арешту з майна, передбачені пунктом 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутні підстави вважати, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Доводи скаржника що він не може розпорядитися своїм майном, суд відхиляє, оскільки розмір орендної плати є недостатнім, здійснюється раз в рік, та може оплачуватися в майновій формі, та те ствердження що він може подарувати свою частку квартири дитині. Також, під час примусового виконання заборгованість не погашалася шляхом перерахуванням коштів стягнутих з доходу від паю, а також той факт що квартира боржника є у спільній частковій власності.

Отже, суд доходить висновку, що заявником не доведено підстав для зняття арешту, визначених у вичерпному переліку частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а не зняття державним виконавцем арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця від 25.06.2020 року не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись статтями 450-452, 260 261, 353 355, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В скарзі ОСОБА_1 на бездіяльність виконавця Лохвицького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі в.о. начальника відділу Колісник Альбіни Юріївни, стягувач ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя: В.А. Бондарь