ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/193/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі Жулего М.І.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чорноморченко А.Б.,

представника третьої особи Бутрик А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Одеський завод будівельно-обробних машин», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, про скасування державної реєстрації права на постійне користування земельною ділянкою та вилучення інформації щодо кадастрового номеру,

встановив:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Одеський завод будівельно-обробних машин» (далі-ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, посилаючись на те, що йому на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 08 листопада 2003 року належить 495/1000 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №335402126 у постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі Державного акту на право постійного користуванні земельною ділянкою серії 11-ОД №001602 виданого 26 червня 2001 року Одеською міською радою знаходиться земельна ділянка площею 7,2854 га, яка перебуває у комунальній власності Одеської міської ради.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 11 червня 2023 року, земельній ділянці, площею 7,2854 га, яка перебуває у постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було присвоєно кадастровий номер: :17:001:0041.

Вказував, що ТОВ «Південний інститут грунтів та грунтоведення було розроблено проект землеустрою щодо земельної ділянки площею 7,2854 га, кадастровий номер: :17:001:0041, яка знаходиться у комунальній власності Одеської міської ради та перебуває у постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі Державного акту на право постійного користуванні земельною ділянкою серії 11-ОД №001602 виданого 26 червня 2001 року Одеською міською радою.

Позивач вважає, що дії ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» щодо реєстрації права користування та накладення кадастрового номеру на всю земельну ділянку площею 7,2854 га противоправними та такими, що порушують його права, оскільки позбавляють його права звернення до уповноважених органів, зокрема Одеської міської ради, щодо виготовлення технічної документації із землеустрою та встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), так як виділ частини земельної ділянки та присвоєння їй унікального кадастрового номеру не можливе у зв`язку із реєстрацією відповідачем права постійного користування на всю площу земельної ділянки, в тому числі й ту, що знаходиться під будівлями, яки знаходяться у його власності.

Стверджував, що під час оформлення ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин»кадастрового номеру, а також державної реєстрації права користування на земельну ділянку площею 7,2854 га, було здійснено накладення на всю земельну ділянку єдиного кадастроваго номеру, у тому числі й на частину земельної ділянки, що знаходиться під нежитловими будівлями, які належать йому на праві власності.

Отже, у зв`язку з даними обставинами, він фактично позбавлений будь якого права на оформлення речових прав та приватизацію частини земельної ділянки, на який розташовані нежитлові приміщення, що належать йому на праві спільної часткової власності.

При цьому, відповідач при здійсненні державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою не звертався ані до нього, ані до інших співвласників нежитлових приміщень, які знаходяться на оспорюваній земельній ділянці, з метою складання акту встановлення меж та межових знаків земельної ділянки, що також призвело до накладення кадастрового номеру на всю земельну ділянку з урахуванням місцезнаходження його нерухомого майна та відповідного порушення його прав.

Вважає, що ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було порушено процедуру реєстрації права постійного користування земельною ділянкою та реєстрації кадастрового номеру, що призвело до накладення кадастрового номеру земельної ділянки, на частину земельної діляни, на якій знаходяться нежитлові приміщення, які належать йому на праві спільної часткової власності.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив суд скасувати державну реєстрацію права постійного користування ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на земельну ділянку площею 7,2854га, кадастровий номер: :17:001:0041 та вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо присвоєння земельній ділянці площею 7,2854га кадастрового номеру: :17:001:0041, що знаходиться у комунальній власності Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 23 червня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1а.с.38).

Ухвалою суду від 20 липня 2023 року задоволено заяву представника ОСОБА_2 про витребування доказів (т.1а.с.59).

Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у даній справі було зупинено (т.1 а.с. 145-147).

10 квітня 2024 року справа була повернута до суду разом із клопотанням експерта із наданням строку на його виконання.

Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року провадження у справі поновлено та задоволено клопотання експерта про витребування доказів. (т.1а.с.174).

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року матеріали справи №521/15206/23 направлено для продовження проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2023 року, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи(т.1а.с.245).

21 лютого 2025 року справа була повернута разом з висновком експерта.

Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року поновлено провадження у справі №521/15206/23(т.2 а.с.74).

Ухвалою суду від 11 червня 2025 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т.2 а.с.156).

Представник позивача, діючий за ордером від 07 травня 2025 року та договором про надання правової допомоги №348 від 01 травня 2023 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надав відповідь на відзив (т.1 а.с.18, 22, 23,115-120, т.2 а.с.127).

Представник відповідача, повноваження якого підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваньв судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Раніше надав відзив на позов, заперечення в порядку ст.199 ЦПК України та письмові пояснення по справі, в обгрунтування яких зазначив, що на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 02 червня 2000 року № 1346-ХХ111 була передана у постійне користування ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельна ділянка площею 7,2854 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 для експлуатації та обслуговування виробничої бази.

26 червня 2001 року ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було видано Державний акт на право постійного користування серії ІІ-ОД № 001602 від 26 червня 2001 року.

27 квітня 2017 року ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було реорганізоване в ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин», що підтверджується протоколом №1 Загальних зборів засновників ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» від 27 квітня 2017 року.

Отже, ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» є правонаступником ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та на підставі Державного акту на право постійного користування серії ІІ-ОД № 001602 від 26 червня 2001 року є користувачем земельної ділянки площею 7,2854 га. за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції діючій на момент набрання чинності 01 січня 2002 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що громадяни іа юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте, рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-І7/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками) положення п.6 вищезазначеної Постанови Верховної Ради УРСР та п.6 Перехідних положень Земельного кодексу України було визнано неконституційним. У мотивувальній частині рішення Конституційним Судом України було зазначено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З 01 січня 2013 року набули чинності Закони України «Про Державний земельний кадастр» (далі- Закон № 3613-VI), «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-№ 1952-IV), постанова Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012року №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», згідно з якими посвідчення права власності та іншого речового права на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України № 1952-IV.

Згідно з ч.1 ст.1, ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону № 3613-VI державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України. їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки-внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоения їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки. Ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону № 3613-VI до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж: дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування грунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв;відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки: нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в ч.2 ст. 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч.1 ст. 16 Закону № 3613-VI земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Отже, державна реєстрація земельної ділянки передбачає внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи зміни в земельному законодавстві ТДВ «Одеський завод будівельно- обробних машин» мало необхідність в отриманні кадастрового номеру на земельну ділянку з метою внесення відомостей про право користування до Державного земельного кадастру та Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, при отриманні кадастровго номеру та внесення права користування до Державного земельного кадастру не відбулась ні зміна права користування, ні зміна меж земельної ділянки, ні інші зміни які б могли порушувати права позивача.

Державна реєстрація права користування запис про який бажає вилучити позивач, це лише факт внесення запису до Реєстру, і не є його створенням.

Вищий господарський суд в постанові від 27 червня 2018 року по справі №925/797/17 визначив, що суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Таким чином, запис про державну реєстрацію є лише офіційне визнання давно існуючого права користування відповідача земельною ділянкою на підставі державного акту право постійного користування серії 11-ОД № 001602 від 26 червня 2001 року, в зв`язку з чим право позивача жодним чином не порушене.

Зазначив, що зі змісту позову не вбачається в чому саме полягає порушення прав позивача, не надано доводів і того, яке право підлягає захисту.

Верховний Суд у постанові від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 визначив, що відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватною (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Вважає, що скасування запису в Державному земельному кадастрі не зможе, навіть, теоретично поновити права позивача.

Пунктом 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 визначено, що під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів.

Для ефективного судового захисту цивільного права або інтересу важливим також є обраний зацікавленою особою спосіб захисту, який має відповідати природі такого права аоо охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання та бути ефективним.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Стверджував, що Державний акт про право постійного користування було видано 26 червня 2001 року, в той час як позивач став власником 495/1000 частини нежитлових будівель лише 08 листопада 2003 року, тобто межі земельної ділянки були визначені задовго до набуття позивачем права власності на нерухоме майно.

Вказував, що на теперішній час співвласниками нежитлової будівлі є ОСОБА_2 , якому належить 495/1000 частин, ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин», якому належить 95/1000 частин та ОСОБА_3 , якій належить 410/1000 частин, відповідно і питання щодо поділу, виділу та інші питання по`вязані з нерухомим майном повинні вирішуватись спільно всіма власниками упорядку визначеному ст. 358 ЦК України.

Посилаючись вищевказаних обставин, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1а.с.72,86-90,128-130,195-199,т.2 а.с.128-131).

Представник Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 20 жовтня 2025 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Раніше надала письмові пояснення по справі, в обгрунтування яких зазначила, щоВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області «Про завершення приватизації відкритого акціонерному товариству «Одеський завод будівельно-обробних машин» від 26 лютого 1999 року № 109 належали об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресами: АДРЕСА_2 ; м, Одеса, вул. Бабеля, 24; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 .

Згідно з випискою - додатком до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області ви 03 липня 1998 року № 1/2469 за адресою: АДРЕСА_1 , були розташовані (мовою оригіналу) «Здание отд.» та « ОСОБА_4 ».

23 вересня 1999 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу, за умовами якого ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» продало, а ОСОБА_5 купив 42/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 та складається в цілому з нежитлових будівель: будівлі отд. та будівлі колишнього заводоуправління, загальною площею 826.9 кв.м. У власність ОСОБА_5 перейшли приміщення літ. 1F, загальною площею 346,9 кв.м.

Вказувала, що розпорядженням Іллічівської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 квітня 2002 року № 325 було затверджено розрахунок ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні АДРЕСА_1 , на підставі якого 31 травня 2002 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право приватної власності на 495/1000 частини відповідного домоволодіння, що складаються з нежилої будівлі літ. «А» загальною площею 620,5 кв.м.

На підставі вказаного розпорядження ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» належало 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , але у фактичному використані ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» знаходилось: літ. «1F», «2F», площею 632,8 кв.м., що складає 505/1000 частин домоволодіння.

08 листопада 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв в дар 495/1000 частин нежилих будівель, загальною площею 620,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що 02 грудня 2003 року між ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дюковський пасаж Лімітед» (далі- ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед») укладено договір купівлі продажу, на підставі якого до ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед» перейшло право власності на 410/1000 частин будівель, що складаються з основних будівель літ. «1F», «2F», загальною площею 431,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з договором дарування від 28 травня 2010 року, укладеним між ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед» та ОСОБА_6 право власності на 410/1000 частин будівель, що складаються з основних будівель літ. «1F», «2F», загальною площею 431,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_6

19 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 передав в дар, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежитлові приміщення, які складаються з окремо розташованої будівлі заводоуправління, зазначені літерами «1F», «2F», що складають 410/1000 частин будівлі, загальною площею 431,6 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року у справі №521/15453/15-ц, яке набрало законної сили було визнано за ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» право власності на 95/1000 частин нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , які складаються з окремо розташованих приміщень підвалу під літ. «1F» площею 59.6 кв.м. та споруд: літ. «Б» ТП площею 41,82 кв.м. та літ. «В» ТП площею 25,84 кв.м.

Отже, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , що складаються з нежилих будівель літ. «А», «1F», «2F» належать на праві спільної часткової власності ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» (95/1000), ОСОБА_2 (495/1000) та ОСОБА_3 (410/1000).

Вказувала, що ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 02 червня 2000 року № 1346-ХХ111 отримало у постійне користування для експлуатації та обслуговування виробничої бази земельну ділянку площею 10,2405 га в межах згідно з планом землекористування за адресою: АДРЕСА_2 .

27 червня 2000 року між ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом об`єкту, за умовами якого ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» продало, а ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» купило незакінчений будівництвом об`єкт - цех по виробництву вібраторів, загальною площею 11471,6 кв.м.

Рішенням Одеської міської ради від 26 січня 2001 року № 2033-ХХІІІ було вилучено з користування ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» за його згодою земельну ділянку площею 2,9551 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано вказану земельну ділянку у довгострокове користування на умовах оренди терміном на 50 років ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» (код українського класифікатора цільового використання землі 1.13.4. - землі промисловості, комерційного використання і громадського призначення).

На підставі рішення Одеської міської ради «Про затвердження проекту відведення та надання ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» земельної ділянки загальною площею 2,9551 га, за адресою: АДРЕСА_2 , для реконструкції, експлуатації та обслуговування торговельно-побутового комплексу» від 26 січня 2001року №2033-ХХІІІ було внесено зміни в землекористування ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зменшення її площі до 7,2854 га.

26 червня 2001 року Одеською міською радою народних депутатів було видано ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ОД № 001602, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 156, на підставі якого було зареєстровано право постійного користування ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :17:001:0041, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Зазначила, що практика Верховного Суду щодо способів захисту порушеного права базується на двох основних взаємопов`язаних принципах: 1) спосіб захисту має бути належним та ефективним; 2) має дотримуватися принцип процесуальної економії.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (п. 63), від 19 січня 2021року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (п. 98) судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022року у справі № 143/591/20 визначила, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

У пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц визначено, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення його права.

Стверджувала, що рішення органу місцевого самоврядування щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не приймалось, що унеможливлює порушення прав та інтересів позивача лише проведенням державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :17:001:0041, за ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин».

Зазначила, що у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 1519/17677/2012 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участі третьої особи - ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено, визначено порядок використання земельної ділянки площею 0.1 га, під об`єктами нерухомого майна 495/1000 нежитлових будівель станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право на оренду зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_2 який мешкає за адресою: АДРЕСА_7 ; визнано право ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , на укладання договору оренди земельної ділянки площею 0,1 га, під об`єктами нерухомого майна 495/1000 нежитлових будівель станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 із Одеською міською радою в порядку встановленому чинним законодавством без погодження меж земельної ділянки та іншої проектної землевпорядної документації з боку ВАТ «Одеський завод будівельно- виробничих машин», як суміжного землекористувача.

Проте, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року у справі №1519/17677/2012 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Зокрема, судом апеляційної інстанції в ході розгляду справи встановлено, що «на час виникнення у ОСОБА_5 права власності на 42/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складалося в цілому з нежитлових будівель: будівлі отд. та будівлі колишнього заводоуправління загальною площею 826,8 кв. м. з переходом у власність набувача приміщень під літ. 1Б: приміщення № 9,22, літ.1/ літ. 2/, літ.З/ загальною площею 346,9 кв.м. діяв Земельний Кодекс України 1990 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни іі цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Вказувала, що з матеріалів справи вищевказаної справи вбачається, що придбані ОСОБА_5 нежитлові будівлі, які у подальшому подаровані ОСОБА_2 використовуються останнім під станцію технічного обслуговування автомобілів в межах здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовані колишні нежитлові будівлі заводу «Будівельно-обробних машин», змінилося і тому ОСОБА_2 необхідно було вирішувати питання щодо відведення земельної ділянки».

Крім того, в рамках фактичних обставин ОСОБА_2 , після отримання на підставі договору дарування від 08 листопада 2003 року 495/1000 частин нежитлових будівель загальною площею 620,5 кв.м., здійснив реконструкцію існуючих будівель та самочинно добудував нові нежитлові приміщення, внаслідок чого загальна длоща нежитлових будівель була збільшена до 966,8 кв.м.

Зазначила, що у проваджені Малиновського районного суду м. Одеси також перебувала справа № 1519/2-1157/11 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 квітрня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, виділено в окремий об`єкт нерухомості реконструйовані 495/1000 частин нежилих будівель по АДРЕСА_1 , присвоєно самостійну поштову адресу об`єкту - АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2010 року заочне рішення суду від 25 квітня 2008 року скасоване, цивільну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначила, що при новому розгляді справи із самостійним позовом до суду звернулось ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з боку ОСОБА_2 шляхом знесення, демонтування самочинно побудованих та реконструйованих ОСОБА_2 нежилих будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме літ.«А»: «а5» - 3-1 - кабінет, площею 6,8кв.м.; 3-2 - коридор, площею 6,1 кв.м.; 3-3 - побутова, 6,0 кв.м.; 3-4 - кабінет, площею 22,2 кв.м.; 4-1 - коридор, площею 15,3 кв.м.; «аб» - 5-1 - виробниче приміщення, площею 102,5кв.м.; 5-2 - підсобне, площею 5,5 кв.м.; 5-3 - підсобне, площею 5,8 кв.м.; 5-4 - підсобне, площею 6,1 кв.м.; 5,5 - санвузол, площею 3,5 кв.м.; 5-6 - підсобне, площею 4,6 кв.м; 5-7 - антресоль, площею 7,7 кв.м.; «А-1» - 6-1 - виробниче приміщення, площею 59,7 кв.м.; 10-1 - кабінет, площею 58,0 кв.м., загальною площею 309,8 кв.м. В обгрунтування заявлених вимог, пояснюючи підстави звернення до суду та заперечуючи проти первісних вимог ОСОБА_2 , ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» посилався, що на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 26.06.2001 року, товариству належить право користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , площею 10,2405 га, у межах згідно з планом землекористування.

При цьому, ОСОБА_2 , без розроблення та погодження проектної документації, без отримання дозволу на реконструкцію, без згоди співвласників, а також постійного користувача земельною ділянкою самочинно перепланував приміщення та самочинно добудував нові нежилі приміщення, збільшивши загальну площу об`єкту до 966,8 кв.м.

Також, у процесі розгляду справи із зустрічним позовом до суду звернулась Одеська міська рада. У обгрунтування заявлених вимог, пояснюючи підстави звернення до суду та заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 , Одеська міська рада зазначала, що після набуття у власність 495/1000 частин нежилих будівель, ОСОБА_2 здійснено самочинну реконструкцію існуючих і будівництво нових нежилих приміщень. Загальна площа об`єкту була збільшена до 966 кв.м., унаслідок чого була захоплена частина земельної ділянки ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин», яка належить підприємству на праві постійного користування, та частина земельної ділянки територіальної громади міста Одеси.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року у справі № 1519/2-1157/11 позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності залишені без задоволення; позови Одеської міської ради та ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» задоволено, зокрема, зобов`язано ОСОБА_2 власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку територіальної громади міста Одеси, площею 423 кв.м. шляхом знесення самочинно реконструйованих та добудованих нежилих приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 1519/2-1157/11 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 повернено заявнику.

Вказувала. що рішеннями Одеської міської ради від 27 серпня 2014 року № 5272-УІ та від 16 грудня 2015 року № 49-УІІ ОСОБА_2 було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_8 , з метою експлуатації та обслуговування нежитлових будівель станції технічного обслуговування.

Посилаючись на вищевказані обставин, представник ОМР просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.2 а.с.165-173,235).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 27 квітня 2017 року ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» було реорганізоване в ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин», що підтверджується протоколом №1 Загальних зборів засновників ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» від 27 квітня 2017 року (т.1а.с.105-108).

Отже, ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» є правонаступником ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин».

ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичнихосіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.40-41,72,135-136,138141).

Встановлено, що ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області «Про завершення приватизації відкритого акціонерному товариству «Одеський завод будівельно-обробних машин» від 26 лютого 1999 року №109 належали об`єкти нерухомого майна, які розташовані за адресами: АДРЕСА_2 ; м, Одеса, вул. Бабеля, 24; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 (т.2 а.с.175).

Згідно виписки - додатку до листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області ви 03 липня 1998 року № 1/2469 за адресою: АДРЕСА_1 , були розташовані (мовою оригіналу) «Здание отд.» та «Здание бывш. Заводоуправл.» (т.2 а.с.176-179).

Встановлено, що 23 вересня 1999 року між ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу, за умовами якого ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» продало, а ОСОБА_5 купив 42/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається в цілому з нежитлових будівель: будівлі отд. та будівлі колишнього заводоуправління, загальною площею 826.9 кв.м. У власність ОСОБА_5 перейшли приміщення літ. 1F, загальною площею 346,9 кв.м. (т.2 а.с.180,193-203).

Розпорядженням Іллічівської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 16 квітня 2002 року № 325 було затверджено розрахунок ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.192).

Встановлено, що 31 травня 2002 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Іллічівської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 квітня 2002 року № 325, ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на 495/1000 частин нежилих будівель, що складаються з нежилої будівлі літ. «А» загальною площею 620,5 кв.м. (т.1а.с.33-37, т.2 а.с.181).

Відповідно до розпорядження Іллічівської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 15 квітня 2002 року № 325, ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» належало на праві власності 58/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , але у фактичному використані ВАТ «Одеський завод будівельно- обробних машин» знаходиться: літ. «1F», «2F», площею 632,8 кв.м., що складає 505/1000 частин домоволодіння.

Встановлено, що ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нежилі будівлі від 19 вересня 2003 року, належало 410/1000 часток будівель по АДРЕСА_1 , що в цілому складаються з основних будівель літ. «1F», «2F», загальною площею 431,6 кв.м., відображених у технічному паспорті від 11 листопада 2002 року (т.2 а.с.181).

08 листопада 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв в дар 495/1000 частин нежилих будівель по АДРЕСА_1 , площею 620,5 кв.м. що в цілому складаються з нежилих будівель, зазначених в схематичном у поані літерами «А»; «1F», «2F»; загальрнрою площею 1315,6 кв.м., розташованих на земельній ділянці розмір якої не встановлено (т.1 а.с.13, т.2 а.с.187).

02 грудня 2003року між ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед» було укладено договір купівлі продажу, на підставі якого до ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед» перейшло право власності на 410/1000 частин будівель по АДРЕСА_1 , що складаються з основних будівель літ. «1F», «2F», загальною площею 431,6 кв.м. (т.2 а.с.183-185,186).

28 травня 2010 року між ТОВ «Дюковський пасаж Лімітед» та ОСОБА_6 було укладено договір дарування 410/1000 частин будівель по АДРЕСА_1 , що складаються з основних будівель літ. «1F», «2F», загальною площею 431,6 кв.м., за умовами якого право власності 410/1000 частин будівель, перейшло до ОСОБА_6 (т.2 а.с.188-189).

19 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 передав в дар, а ОСОБА_3 прийняла у власність нежитлові приміщення, які складаються з окремо розташованої будівлі заводоуправління, зазначені літерами «1F», «2F», що складають 410/1000 частин будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 431,6 кв.м. (т.2 а.с.190-191.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року у справі №521/15453/15-ц було визнано за ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» право власності на 95/1000 частин нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , що складаються з окремо розташованих приміщень підвалу під літ. «1F» площею 59.6 кв.м. та споруд: літ. «Б» ТП площею 41,82 кв.м. та літ. «В» ТП площею 25,84 кв.м. (а.с.).

Таким чином, нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з нежилих будівель літ. «А», «1F», «2F» належать на праві спільної часткової власності, а саме 95/1000 частин - ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин»; 495/1000 частин - ОСОБА_2 та 410/1000 частин- ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухом е майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.109-112).

Встановлено, що ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 02 червня 2000 року №1346-ХХ111 отримало у постійне користування для експлуатації та обслуговування виробничої бази земельну ділянку площею 10,2405 га в межах згідно з планом землекористування за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.91-92, 96-97).

27 червня 2000 року між ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» та ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом об`єкту, за умовами якого ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» продало, а ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» купило незакінчений будівництвом об`єкт - цех по виробництву вібраторів, загальною площею 11471,6 кв.м.

Рішенням Одеської міської ради від 26 січня 2001 року № 2033-ХХІІІ було вилучено з користування земельну ділянку ВАТ «Одеський завод будівельно- обробних машин» за його згодою площею 2,9551 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано вказану земельну ділянку у довгострокове користування на умовах оренди терміном на 50 років ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» (код українського класифікатора цільового використання землі 1.13.4. - землі промисловості, комерційного використання і громадського призначення).

Встановлено, що на підставі рішення Одеської міської ради «Про затвердження проекту відведення та надання ЗАТ «ФОЗЗІ ЮТ» земельної ділянки загальною площею 2,9551 га, за адресою: АДРЕСА_2 , для реконструкції, експлуатації та обслуговування торговельно-побутового комплексу» від 26 січня 2001 року № 2033-ХХІІІ було внесено зміни в землекористування ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зменшення її площі до 7,2854 га.

26 червня 2001 року Одеською міською радою народних депутатів було видано ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ОД № 001602, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 156, на підставі якого було зареєстровано право постійного користування ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :17:001:0041, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.9-10,11-12).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду

м. Одеси від 25 листопада 2013 року по справі № 1519/17677/2012 були задоволенні позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа: ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» про визначення порядку користування земельною ділянкою, та визначено порядок використання земельної ділянки площею 0.1 га, під об`єктами нерухомого майна 495/1000 нежитлових будівель станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право на оренду зазначеної земельної ділянки за ОСОБА_2 який мешкає за адресою: АДРЕСА_7 ; визнано право ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , на укладання договору оренди земельної ділянки площею 0,1 га, під об`єктами нерухомого майна 495/1000 нежитлових будівель станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 із Одеською міською радою в порядку встановленому чинним законодавством без погодження меж земельної ділянки та іншої проектної землевпорядної документації з боку ВАТ «Одеський завод будівельно- виробничих машин», як суміжного землекористувача.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року у справі №1519/17677/2012 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

Отже, судовими рішеннями було встановлено, що нежитлові будівлі, які перебувають у власності позивача використовуються останнім під станцію технічного обслуговування автомобілів в межах здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовані колишні нежитлові будівлі заводу «Будівельно-обробних машин», що належать на праві власності ОСОБА_2 змінилося і тому в силу ст. 30 ЗК України позивачу необхідно вирішувати питання щодо відведення земельної ділянки під вказаними будівлями.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , після отримання на підставі договору дарування від 08 листопада 2003 року 495/1000 частин нежитлових будівель загальною площею 620,5 кв.м., здійснив реконструкцію існуючих будівель та самочинно добудував нові нежитлові приміщення, внаслідок чого загальна площа нежитлових будівель була збільшена до 966,8 кв.м.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до судових органів щодо узаконення захоплення суміжних земельних ділянок та самовільну реконструкцію, виконану без жодного дозвільного документу, однак у задоволенні позовів йому було відмовлено.

Встановлено, що у проваджені Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа № 1519/2-1157/11 за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 25 квітня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, виділено в окремий об`єкт нерухомості реконструйовані 495/1000 частин нежилих будівель по АДРЕСА_1 , присвоєно самостійну поштову адресу об`єкту АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2010 року заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 25 квітня 2008 року від 25 квітня 2008 року було скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року у справі

№ 1519/2-1157/11 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову до Одеської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності; задоволено позов Одеської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення самовільно занятої земельної ділянки, зобов`язано останнього власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку, площею 423 кв.м. шляхом знесення самочинно реконструйованих та добудованих нежилих приміщень; задоволено самостійний позов ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» до ОСОБА_2 про знесення самовільно збудованого нежилого приміщення. Усунуто перешкоди в користуванні земельною ділянкою з боку ОСОБА_2 шляхом знесення, демонтування самочинно побудованих та реконструйованих ОСОБА_2 нежилих будівель та споруд, зокрема: літ. «АП»: «а5», «а6» та «А1», загальною площею 309,8 кв.м.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 31 січня 2012 року у справі № 2/1519/3628/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання протиправним та часткове скасування рішення в частині передачі у постійне користування земельної ділянки, визнання недійсним та скасування державного акту від 26 червня 2001 року на ім`я ВАТ «Одеський завод будівельно-виробничих машин» на право постійного користування на земельну ділянку (т.2 а.с.139-150).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року у справі №1519/17677/2012 відмовлено у задоволенні позовуОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа - ПАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2017 року у справі №815/2759/16 визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 01 березня 2016 року №28527421 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нежилі будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 924,6 кв.м, за ОСОБА_2 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі №815/3443/16, залишену без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, скасовано рішення державного реєстратора від 01 березня 2016 року №28527421 про державну реєстрацію права власності за за ОСОБА_2 на нежилі будівлі, загальною площею 924,6 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_9 .

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 29 січня 2018 року у справі № 521/10868/16-ц, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року, визнано недійним та скасовано рішення загальних зборів ТОВ «Ера керування», оформлене протоколом загальних зборів від 13 квітня 2016 року № 13/04, про внесення до статутного капіталу ТОВ «Ера керування» нежилих будівель за адресою: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер нерухомого майна 01. Скасовано рішення державного реєстратора № 29314971 від 19 квітня 2016 року про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «Ера керування» на нежилі будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» про виділ в натурі частки у праві власності; припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на окремий об`єкт нерухомості були залишені без задоволення (т.2 а.с.134-138,139-150).

Встановлено, що рішенням Одеської міської ради №5272-У1 від 27 серпня 2014 року «Про відмову у наданні дозволу суб`єктам господарювання на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі та скасування раніше прийнятих рішень» було відмовлено у наданні дозволу суб`єктам господарювання на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі, у тому числі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель станції технічного обслуговування у зв`язку з тим, що земельна ділянка за вказаної адресою не відповідає діючій містобудівній документації (самовільна реконструкція з розширенням за рахунок земель загального користування)-лист УАМ від 21 січня 2014 року №01-11/3-17оп (т.2 а.с.205-206

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеської міської ради №49-У11 від 16 грудня 2015 року «Про відмову у наданні дозволу суб`єктам господарювання на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі» було відмовлено у наданні дозволу суб`єктам господарювання на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі, у тому числі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель станції технічного обслуговування у зв`язку з невідповідністю ст.ст. 123,124,134 ЗКУ, а саме: відсутня письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально на вилучення земельної ділянки (рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2013 року скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року; на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 09 лютого 2010 року (справа №22 ц-592/2010 скасовано право власності на нежилі будівлі (лист юридичного департаменту Одеської міської ради від 26 червня 2015 року №237-з/вих.) (т.1 а.с.207-215, т.2 а.с.207-208).

Встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 30 січня 2019 року №4260-V11 надано дозвіл ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (намісцевості), площею 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення -11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, вид використання для експлуатації та обслуговування виробничої бази. Також надано згоду ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на відновлення меж земельної ділянки, площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 . Розроблена технічна документація вз землеустрою щодо встановлення (відновлення) ммеж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення -11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на розгляд до департаменту не надходила, що підтверджується відповіддю Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 19 січня 2024 року №01-19/85 (т.1 а.с.163).

З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2019 року земельній ділянці, площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебуває у постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» був присвоєний кадастровий номер: :17:001:0041 та відкрита поземельна книга (т.1 а.с.217-241).

29 березня 2019 року ВАТ «Одеський завод будівельно-обробних машин» зареєструвало своє право постійного користування земельною ділянкою, площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :17:001:0041, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вцд 29 березня 2019 року (т.1а.с.98-103).

13 травня 2019 року було зареєстровано право постійного користування ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою, площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :17:001:0041, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (т.1 а.с.104).

З змісту висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №01/2024 від 15 лютого 2025 року вбачається, що у результаті проведеного візуально-інструментального обстеження з урахуванням даних, відображених в науково-технічному звіті з топографічної (горизонтальної) зйомки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_7 у 2024 році, експертом встановлено фактичне накладання меж земельної ділянки з кадастровим номером :17:001:0041, що знаходиться у комунальній власності Одеської міської ради та перебуває у постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії 11-ОД №001602, виданого 26 червня 2001 року Одеською міською радою із земельною ділянкою під нежитловою будівлею за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідно до інформаційної довідки з Державного реєструречових прав на нерухом е майно №329956549 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у розмірі 495/1000 частин нежилих будівель. Площа накладання складає 0,0435 га (435,00 кв.м.).

У результаті проведеного візуально-інструментального обстеження з урахуванням даних, відображених в науково-технічному звіті з топографічної (горизонтальної)зйомки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_7 у 2024 році, експертом встановлено, що загальна фактична площа земельної ділянки, яка розташована під нежитловою будівлею, що належить відповідно до інформаційної довідки з Державного реєструречових прав на нерухом е майно №329956549 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у розмірі 495/1000 частин нежилих будівель за адресою: АДРЕСА_1 , складає ),0624 га (624,00 кв.м.) (т.2 а.с.33-38,43-71).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ч.ч.1,2 ст.78, ч.1 ст. 79 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою-другою статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (частина 1 статті 123 вказаного Кодексу).

Згідно ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 95 вказаного Кодексу).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005року № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення осіб.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

Відповідно до ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

За приписами ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному у вищенаведеному рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни іі цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Як було встановлено судом, нежитлові будівлі, які перебувають у власності позивача використовуються останнім під станцію технічного обслуговування автомобілів в межах здійснення підприємницької діяльності.

Отже, цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовані колишні нежитлові будівлі заводу «Будівельно-обробних машин», що належать на праві власності ОСОБА_2 змінилося, тому відповідно до ст.141 ЗК України його право користування земельною ділянкою за цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості припинилось у зв`язку з її використанням не за цільовим призначенням.

Відповідно до вищевказаних обставин, позивачу неодноразово рішенням Одеської міської ради було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки відповідно до статей 125, 126 ЗК України виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У частині першій статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік об`єктів щодо яких проводиться державна реєстрація речових прав. Зокрема, до таких Закон відносить речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що земельна дідянка, на який розташовані нежитлові будівли, які належать позивачу на праві власності, останньому Одеською міською радою в користування не виділялась і право користування не реєструвалось.

Згідно з ч.1 ст.1, ч.ч.1,2 ст.6 Закону № 3613-VI державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України. їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки-внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоения їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Ведення та адміністрування Державного земельного кадастре забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до ч.ч 1,2 ст.15 Закону № 3613-VI до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж: дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування грунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв;відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки: нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч.ч.1,2,5 ст. 16 Закону №3613 земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Отже, державна реєстрація земельної ділянки передбачає внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Пунктами 6, 7 ст. 16 Закону №3613 визначено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці.

Відповідно до ст.21 Закону №3613 до Державного земельного кадастру вносяться відомості про межі земельної ділянки на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок; відомості про цільове призначення земельних ділянок щодо категорії земель на підставі відповідної документації із землеустрою, що розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються.

Статтею 24 Закону №3613 визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Пунктом 10 ст. 24 Закону №3613 встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Статтею 27 Закону №3613 визначено, що у разі поділу або об`єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається. У Поземельній книзі на земельні ділянки, сформовані в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, здійснюється запис про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованих кадастрових номерів земельних ділянок. Записи про обмеження у використанні земельної ділянки, яка була поділена чи об`єднана з іншою, переносяться до поземельних книг на земельні ділянки, сформовані в результаті такого поділу чи об`єднання (крім випадків, коли обмеження поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до новосформованої земельної ділянки). У разі відновлення меж земельної ділянки за її фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж кадастрові номери відповідних земельних ділянок не скасовуються, а відповідні зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до поземельних книг у порядку, визначеному частиною четвертою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ст.29 Закону №3613 відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав. Відомості про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, вносяться до Державногоземельного кадастру на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникає право суборенди, сервітуту, або уповноважених ними осіб.

Згідно ч. 4 ст.79 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 5 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Частиною 6 ст. 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1 ст.50 Закону України «Про землеустрій» (далі-Закон № 858-IV) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону № 858-IV технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути; е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об`єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні); є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об`єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

За змістом положень частин 2, 8 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (див. пункти 8.16 і 8.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16; пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц).

Правовий аналіз вищенаведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що виділення зі сформованої земельної ділянки окремої частини у разі її поділу здійснюються за технічною документацією із землеустрою, оскільки така земельна ділянка є зареєстрованою як об`єкт цивільних прав, і для цього, окрім технічної документації, потрібна лише нотаріально посвідчена згода землекористувача земельної ділянки та згода власника - органу місцевого самоврядування; при цьому, така документація не підлягає погодженню та затвердженню в порядку, встановленому Земельним кодексом України, як це передбачено для документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, поділу або об`єднання земельних ділянок.

Зазначені норми права вказують на те, що у разі поділу земельної ділянки змінюються межі, площа та кадастровий номер цієї земельної ділянки, проте обсяг прав попереднього землекористувача, набутий на таку земельну ділянку у встановленому законом порядку на підставі Державного акта на право постійного користування землею, не змінюється, у зв`язку з чим зміна кадастрового номера, здійснена з дотриманням вищенаведених норм закону, не є правовою підставою, передбаченою положеннями статті 141 ЗК України для, припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Отже, суд вважає, що реєстрація ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ОД

№ 001602 від 26 червня 2001 рокуправа користування на земельну ділянку, площею 7,2854гапо АДРЕСА_2 та присвоєнння земельній ділянці, що находиться у комунальній власності Одеської міської ради не є перешкодою для оформленння позивачем відповідно до вимог діючого законодавства права користування земельною ділянкою, на який розташовані нежитлові приміщення, що належать останньому на праві власності.

При цьому, в процесі судового розгляду справи було встановлено, що право користування ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» земельною ділянкою площею: 7,2854 га по АДРЕСА_2 на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ІІ-ОД № 001602 від 26 червня 2001 рокуне оскаржено, поділ (виділ) земельної ділянки та оформлення права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 іншими співвласниками нежитлових приміщень, у тому числі позивачем, не здійснювався.

Таким чином, дії ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» щодо внесення відомостей стосовно земельної ділянки площею: 7,2854 га за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться в постійному користуванні ТДВ «Одеський завод будівельно-обробних машин» до Державного земельного кадастру та отримання кадастрового номеру на земельну ділянку, здійсненні на підставі вимог діючого законодавства України, тому підстави для скасування державної реєстрації права на постійне користування земельної ділянкою та вилучення інформації щодо кадастрового номеру відсутні.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позивач є інвалідом 2 групи, то в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору (а.с. 20).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Одеський завод будівельно-обробних машин», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, про скасування державної реєстрації права на постійне користування земельною ділянкою та вилучення інформації щодо кадастрового номеру - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда