Справа № 645/151/25
Провадження № 2/645/902/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді - Костіної І.Г.,

за участю секретаря судових засідань - Бугай К.О.,

представика позивача - Христофорової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Христофорова Карина Сергіївна, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Христофорова К.С., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання неповнолітнього сина з батьком ОСОБА_1 , як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він перебуває в шлюбі з відповідачкою з 25.05.2018р. від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони не підтримують шлюбні відносини з грудня 2023 року, проживають окремо, фактично не спілкуються. Неповнолітній син проживає разом з позивачем в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач самостійно займається вихованням неповнолітнього сина та повністю забезпечує його матеріально. Відповідач ОСОБА_2 доглядає за хворим батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є особою з інвалідністю ІІ-ї групи та не може самостійно себе обслуговувати. У зв`язку з чим, відповідач переїхала з батьком на західну частину Україну та вже протягом тривалого часу проживає там. Відповідач не має можливості приїжджати до м. Харкова та займатися вихованням та утримуванням сина. Мати відповідача- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тривалий час проживає в Туреччині, наприкінці 2024 року отримала громадянство Турецької республіки та перебуває там на постійній основі. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виховання дитини як матір, свідомо нехтує своїми обов`язками, тому, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того, зазначає, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні ним, батьком дитини та укладено відповідний нотаріально посвідчений договір.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2025р. прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов.

11.06.2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини від 11.06.2025 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.07.2027 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Христофорова К.С. позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судових засідань повідомлялася у встановленому законом порядку. Заяв, клопотань до суду не надходило. Не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву.

Представник третьої особи, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, у судове засідання не прибув, надав до суду письмові пояснення в яких позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав посилаючись на те, що позивач виконує свої батьківські обов`язки, створив належні умови для проживання та розвитку дитини. Також, просив провести розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 25.05.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . /а.с.22/

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с. 21 зворотня сторона/.

Згідно наданої копії договору оренди житлового приміщення від 12.11.2024р. позивач строком на один рік орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . /а.с. 15,19/.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.18 зворотня сторона/.

Відповідач ОСОБА_2 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Зазначене підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.11.2024р. /а.с.20 зворотня сторона/.

Батько відповідачки- ОСОБА_4 є пенсіонером та інвалідом 2-ї групи, що підтверджується наданими стороною позивача копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_3 та довідкою МСЕК № 686427 серії 12ААВ /а.с.24-26/.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 , мати відповідачки проживає у Туреччині та має громадянство Турецької республіки. На підтвердження чого, останнім надані до суду міграційні документи складені турецькою мовою, без перекладу на українську мову. Суд не приймає такі докази до уваги, оскільки вони не є належними та достовірними.

Згідно з висновком від 11.06.2025р. Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 /а.с. 97-98/.

У вказаному висновку зазначено, що «мати дитини - ОСОБА_2 . Батько дитини - ОСОБА_1 . Шлюб між батьками дитини зареєстрований 25.05.2018. Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом із батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , де для дитини створені належні умови для проживання. ОСОБА_1 матеріально забезпечений, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання батьківських обов`язків відсутні. ОСОБА_2 на співбесіду до Департаменту служб не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , яка повідомляє, що в неї немає можливості займатися вихованням та утриманням свого малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в неї є батько-інвалід, який потребує стороннього догляду і вона разом з ним перебуває на заході країни. ОСОБА_2 повідомила, що не заперечує проти визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . Питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради».

Також згідно Акту обстеження умов проживання, який затверджено 19.12.2024 року начальником Служби у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей ХМР, вказано, що санітарно-гігієнічні умови житла належні, квартира обладнана меблями та побутовою технікою для забезпечення життєвих потреб. Комунікації наявні та функціонують. Для дитини облаштовано спальне місце і іграшки за віком, одяг за сезоном /а.с.27/.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 4-6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи малолітньому ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) виповнилось 5 років.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» ухвалив рішення де визначив «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

У постанові Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 міститься правовий висновок, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналіз зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Натомість, зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача вбачається, що між позивачем та відповідачем відсутній будь-який спір щодо місця проживання їх малолітнього сина, оскільки вони, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Як зазначає позивач у позовній заяві, між ним та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні ним, батьком дитини про що укладено відповідний нотаріально посвідчений договір.

Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою.

Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 звернув увагу, що «фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даному випадку судом встановлено, що дитина фактично проживає з батьком, жодних доказів того, що відповідачка будь-яким чином оспорює право позивача чи чинить будь-які перешкоди щодо проживання дитини з ним, матеріали справи не містять.

За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживає разом з ним, між батьками виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з собою, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини, відповідач взагалі не була присутня і не заперечувала, що неповнолітній син фактично проживає з батьком.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини. Наявність спору про місце проживання дитини не вбачається і з наданого висновку органу опіки та піклування, оскільки з нього випливає, що матір фактично не заперечила щодо проживання дитини з батьком, що свідчить про відсутність між батьками спору, і відповідно, - відсутність взагалі підстав для надання такого висновку в порядку статті 161 СК України.

Таким чином у цій справі між батьками дитини відсутній спір щодо місця проживання дитини, що свідчить про те, що права позивача не порушені, а відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, яка самостійно виховує та утримує дитину, у зв`язку з відсутністю спору.

Щодо вимоги про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості (договору) між батьками про сплату аліментів.

Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з батьком, перебуває на його утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

Відповідачка ОСОБА_2 - матір дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможна надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд присуджує до сплати аліментів відповідачу, починаючи з 09.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Щодо розподілу судових витрат, то ч. 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини відмовлено, витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на позивача.

Одночасно із цим, відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7,9, 19, 141, 155, 157, 160, 161,181, 182, 191 СК України, ст. 4, 10 - 13, 76 - 81, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської, , адреса: вул. Чернишевська 55, м. Харків;

Поний текст рішення складено і проголошено 12.11.2025 року.

Суддя І.Г. Костіна