Справа № 465/6631/20 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1020/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Підлужного В.І.;

адвоката Перетятька М.В.

представника позивачки ОСОБА_1 ;

Партики Н.С. представника Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради, в якому просила:

-визнати незаконним та скасувати рішення, зазначене у пункті 5.2.1 протоколу №48 від 15 липня 2020 року міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій наступного змісту: «Франківській районній адміністрації Львівської міської ради (О. Тимчишин) встановленим порядком із залученням комунальних підприємств (ЛКП «Аварійна служба Франківського району», ЛКП «Магістральне» і ЛКП «Львівський ліхтар») демонтувати огорожу і ворота на вул. Антоновича, 138 із дотриманням правил безпеки у місці влаштування виїзду (проїзду) з житлового кварталу на АДРЕСА_1 »;

-визнати неправомірними дії Франківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо виконання вказаного вище рішення, зазначеного у п. 5.2.1 Протоколу № 48 від 15 липня 2020 року міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій;

-зобов`язати Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом приведення до попереднього стану демонтованої огорожі та воріт на АДРЕСА_1 , а саме: частину демонтованої огорожі на фундаменті стрічковому бутобетонному, наповнення із з/б плит висотою 2м та металічні ворота довжиною 6м, висотою 2м, інвентарний номер 200.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме: будівля, загальною площею 952,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу №О-192-7 від 27.03.2007 року, вона придбала нерухоме майно, а саме: огорожі з металічними воротами, інвентарний номер 195 і 200 та огорожу на фундаменті стовпчастому бутобетонному, металічну та на металічних стовпцях, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 липня 2020 року комісією з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської міської ради вирішено демонтувати огорожу та ворота на АДРЕСА_1 для влаштування виїзду (проїзду) з житлового кварталу на АДРЕСА_1 . 21 липня 2020 року співробітниками Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участю співробітників ЛКП «Львівський ліхтар» та співробітників ЛКП «Муніципальна дружина», самовільно, без правових підстав демонтовано частину огорожі та металевих воріт.

Вважає, що рішення міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Львівської міської ради прийняте з перевищенням повноважень, оскільки до повноважень комісії не входить розгляд такого роду питань. (т.1, а.с. 2-9).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивачки влаштуванням в`їзду-виїзду на АДРЕСА_1 не порушуються відповідачами (том 2, а.с. 64-70).

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і на неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджує, що демонтовані на АДРЕСА_1 огорожа та ворота є складовими частинами належного позивачці нерухомого майна, а саме: будівлі загальною площею 952,7 кв.м., яка є розташованою за вказаною адресою.

Вважає «абсурдним» твердження суду про те, що «долучена позивачем біржова угода від 27.03.2007 року не може бути доказом купівлі огорож та воріт саме, як нерухомого майна, що в свою чергу спростовує твердження сторони позивача про придбання нерухомого майна у виді "огорожі з металічними воротами інвентарний №195 і №200", «оскільки до позовної заяви було долучено й копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де однозначно вказано, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на перелічене майно», а дії реєстратора ніхто не оскаржував (том 2, 78-84).

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року залишено без змін (том 2, а.с. 135-141).

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Перетятьком Максимом Васильовичем, задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 208-214).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта (позивачки) на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представниці Львівської міської ради, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Як вбачається з мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 12 березня 2025 року, якою дану справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, таку передачу мотивовано тим, що «Апеляційний суд дійшовши висновку, про правомірність дій відповідача, а саме, влаштування проїзду через земельну ділянку позивачки, шляхом знесення належної їй на праві власності частини огорожі з металевими воротами, не з`ясував можливості встановлення земельного сервітуту на спірній земельній ділянці, та дійшов передчасного висновку про правомірність дій відповідача, які призвели до позбавлення позивачкою права приватної власності на об`єкти нерухомості на належній їй на праві власності земельній ділянці», а також тим, що «Апеляційний суд, дійшовши висновку про правомірність дій відповідача про влаштування проїзду на належній позивачці на праві власності земельній ділянці, шляхом демонтування частини огорожі з металевими воротами не з`ясував та не здобув доказів того чи вилучалась у позивачки земельна ділянка для суспільних потреб, а саме для влаштування проходу на АДРЕСА_1 , та чи відшкодовані останній збитки у разі проведення викупу такої земельної ділянки…

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що реалізація рішення органу місцевого самоврядування від 12 березня 2009 року про знесення частини огорожі з металевими воротами, власницею яких є позивачка, останню було позбавлено права власності на огорожу з металевими воротами, а земельна ділянка, яка належить їй на праві власності без викупу, встановлення земельного сервітуту, фактично передана до земель комунальної власності для загального користування проїзду».

Тобто, як вбачається з наведеного вище, суд касаційної інстанції погодився з доводами сторони позивачки про те, що частина огорожі з металевими воротами на час їх демонтажу знаходились на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачці.

В той же час, як стверджується матеріалами справи, наведену обставину, а саме знаходження частини огорожі з металевими воротами на час їх демонтажу на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачці відповідачі по справі (Франківська районна адміністрація Львівської міської ради та Львівська міська рада) постійно заперечували (в тому числі і в суді першої інстанції), стверджуючи, що виїзд (проїзд) з житлового кварталу на АДРЕСА_1 було облаштовано на землях комунальної власності.

За наведених обставин сторона позивача мала б належними та допустимими доказами довести ту обставину, що частина огорожі з металевими воротами на час їх демонтажу знаходились саме на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачці.

В ході нового розгляду справи судом апеляційної інстанції представнику позивачки в судовому засіданні було запропоновано ще раз уважно оглянути матеріали справи та назвати її конкретні аркуші на яких містяться належні та допустимі докази того, що частина огорожі з металевими воротами на час їх демонтажу знаходились саме на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачці, спростувавши таким чином твердження відповідачів про облаштування виїзду (проїзду) з житлового кварталу на вул. Антоновича на землях комунальної власності.

Представник позивачки змушений був визнати, що такі докази (про знаходження частини огорожі з металевими воротами на час їх демонтажу саме на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачці) у матеріалах справи і станом на повторний її розгляд судом апеляційної інстанції відсутні.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачкою порушення її «земельних» прав та інтересів облаштуванням відповідачами виїзду (проїзду) з житлового кварталу на АДРЕСА_1 .

Частиною 3 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Для всіх учасників даної справи, які і для судів (як першої, так і апеляційної інстанцій, які територіально знаходяться у місті Львові), є загальновідомою та обставина, що житловий квартал (облаштування виїзду (проїзду) з якого на АДРЕСА_1 і було тим питанням, яке 15 липня 2020 року вирішувала міська комісія з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, скасування рішення якої і є однією з позовних вимог у даній справі) збудовано на місці, яке раніше займав майновий комплекс ВАТ «Кінескоп», яке в результаті банкрутства було ліквідованим, а його майно (зокрема нерухомість) частково зруйновано, а частково розпродано.

Підтвердженням наведеного вище є (зокрема) і Біржова угода (Договір купівлі-продажу № 0-192-7 від 27.03.2007 року), якою позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги.

Згідно цієї Біржової угоди позивачка ОСОБА_1 купила у Продавця (арбітражного керуючого-ліквідатора ВАТ «Кінескоп») «наступний товар»: «огорожі з металічними воротами інвентарний № 195 і 200» (пункти 1.1 і 1.2) «біля бувшого корпусу № 39» з наступними умовами поставки «самовивіз» (пункт 2.4) (том 1, а.с. 11-12).

Жодних доказів про те, що за купленими позивачкою «огорожею з металічними воротами інвентарний № 195 і 200» була закріпленою земельна ділянка у матеріалах справи не має (і не може бути), оскільки Біржевою угодою передбачено «самовивіз» купленого позивачкою «товару».

І лише у 2019 році (тобто через 12 років після укладення згаданої вище Біржевої угоди) позивачкою були внесені зміни у Технічний паспорт на належну їй на праві власності нежитлову будівлю під літ. Г-1 площею 952,7 кв.м, в результаті чого такий «товар», як «огорожі з металічними воротами інвентарний № 195 і 200», «опинився» серед належних до згаданої нежитлової будівлі під літ. Г-1 «господарських (допоміжних) будівель та споруд» (том 1, а.с. 14-19), а пізніше і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - як «складова частина об`єкта нерухомого майна» - нежитлової будівлі під літ. Г-1 площею 952,7 кв.м (том 1, а.с. 13).

Позивачкою не було подано до суду первинних правовстановлюючих документів, на підставі яких вона набула у власність нежитлову будівлю під літ. Г-1 площею 952,7 кв.м. В той же час, безспірним є те, що цей об`єкт нерухомості вона набула у власність без «огорожі з металічними воротами інвентарний № 195 і 200», оскільки згаданий «товар» з метою його «самовивозу» нею було придбано за окремим Договором купівлі-продажу № 0-192-7 від 27.03.2007 року (Біржевою угодою).

Представник позивачки в судовому засіданні так і не зміг пояснити мету придбання 27.03.2007 року на біржі його довірителькою «огорожі з металічними воротами інвентарний №195 і 200», а тим більше мету позовної вимоги про зобов`язання відповідачів «відновити» цю «огорожу з металічними воротами інвентарний № 195 і 200» - з урахуванням існування у цьому місці великого житлового кварталу.

Наведене дає підстави для висновку про те, що метою такого «відновлення» є штучне створення «правових підстав» власне для того, щоб претендувати на відведення відповідної земельної ділянки в житловому кварталі для «обслуговування» цієї «нерухомості».

За загальним правилом такі об`єкти, як «огорожі з металічними воротами», є приналежністю до головної речі і не можуть бути окремим об`єктом нерухомого майна.

За наведених обставин колегія суддів відхиляє доводи сторони позивачки про ніби-то руйнування «огорожі з металічними воротами» саме як об`єктів нерухомого майна, оскільки такі нею були придбаними 27.03.2007 року на біржі не як об`єкти нерухомого майна, а як «товар» (без «прив`язки» до земельної ділянки), який підлягає «самовивозу».

Відтак, позовна вимога про зобов`язання відповідачів «відновити» придбану у 2007 році позивачкою «огорожу з металічними воротами інвентарний № 195 і 200» на місцевості аж ніяк не може бути визнаною належним способом захисту майнових прав позивачки на цей «товар».

В той же час, колегія суддів не ставить під сумнів ту обставину, що позивачка має право вимоги на повернення цього «товару» «в натурі» або право на компенсацію його вартості, однак таких позовних вимог позивачка не заявляла.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга позивачки на рішення суду першої інстанції підлягає до задоволення лише частково: шляхом зміни цього рішення з викладом його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 грудня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.