Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2025 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Волкової Н.С.,

за участю секретаря Костроміної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

1.1. ОСОБА_1 звернувся через свого представника до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданого 27.03.2003 року на підставі Рішення Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради, співвласниками житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є: позивач (частка 1/8) та відповідачі: ОСОБА_2 (колишня дружина) - частка 1/8, ОСОБА_5 (донька позивача)- частка 1/8, ОСОБА_4 (син позивача) - частка 1/8. Земельна ділянка загальною площею 0,1528 га кадастровий номер :02:003:1286 передана у спільну сумісну власність співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .Частки співласників у праві власності на земельну ділянку не визначені, тому позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку земельної ділянки, яка є пропорційною його частці у праві власності на житловий будинок, а саме 1/4 від загального розміру земельної ділянки - 0,1528 га (0,1528 га : 4 співвласники = 0,0382 га).

В підсумку позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/4 частку земельної ділянки загальною площею 0,1528 га кадастровий номер :02:003:1286, а саме земельну ділянку площею 0,0382 га.

1.2.У судове засідання представниця позивача не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу без її участі.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явився, проте надав суду заяву, в якій не заперечували проти позовних вимог та просили розглядати справу без їх участі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином.

2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин

2.1. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 виданого 27.03.2003 року на підставі рішення Виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради, співвласниками житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 - частка 1/8, ОСОБА_2 - частка 1/8, ОСОБА_5 - частка 1/8, ОСОБА_4 - частка 1/8.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , володільцями будинку по 1/8 частки є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . Також з технічного паспорт видно, що будинок складається з: літ. А-ІІ - житловий будинок (складається з: літ. А - житловий будинок (загальною площею 65,3 кв. м., житловою площею 39,6 кв. м.), сарай-гараж, сараї, навіси, вбиральні, огорожа, свердловина. Житловий будинок має окремі входи, будинку присвоєний окремий номер - кв. АДРЕСА_2 .

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав № 387270647 від 17.07.2024, земельна ділянка загальною площею 0,1528 га кадастровий номер :02:003:1286 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

2.2. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11.08.2006 у справі №2-1006-2006 рік шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_6 14.10.2014 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , та змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

3. Релевантні джерела права

3.1. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У частині першій статті 368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ч. 2ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У частині першій та другій статті 370 ЦК України зазначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до частин першої-третьої статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Рівність часток в праві спільної сумісної власності презюмується (ст. 370, ст. 372 ЦК України) і не потребує додаткового затвердження судовим рішенням.

3.2. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який, враховуючи характер спірних правовідносин та обставини справи, здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 910/12832/21).

4. Оцінка доказів та аргументів сторін

4.1. Судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,1528 га кадастровий номер :02:003:1286 належить на праві спільної сумісної власності: позивачу - ОСОБА_1 та відповідачам: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Розмір належних часток у спільному майні, а саме земельної ділянки, на даний час не визначений, а тому здійснення права спільної сумісної власності відбувається в порядку ст. 369 ЦК України - тобто за згодою всіх співвласників, право позивача ОСОБА_1 на належність йому спірного майна на праві спільної сумісної власності відповідачами не оспорюється, останнє визнається та документально підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, перешкоди у здійсненні права власності з боку відповідачів не чиняться.

З позовом про виділ/поділ майна, що є у спільній сумісній власності, позивач не звертався.

З огляду на встановлені факти, надані сторонами та досліджені докази, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб, оскільки частка в праві спільної сумісної власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної сумісної власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної сумісної власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної сумісної власності не є вимогою про поділ або виділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної сумісної власності. Тобто, подано позов про визнання права власності на частку в праві спільної сумісної власності.

У абзацах першому та третьому пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідні висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 12.05.2021 року у справі № 127/15389/20-ц.

З огляду на викладене слід зробити висновок, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому суд зазначає, що виходячи з обставин цієї справи, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до статті 370 ЦК України, чи з іншими вимогами, передбаченим чинним законодавством, які ефективно захищають право позивача у разі його порушення і не потребуватиме повторного звернення до суду.

4.2. Враховуючи викладене, з огляду на відсутність порушення, невизнання чи оспорювання права спільної сумісної власності позивача, з урахуванням сутності права спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

5. Розподіл судових витрат, вирішення інших процесуальних питань

5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачі не заявляли про наявність у них судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку земельної ділянки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття по станови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Повний текст рішення складено 14.11.2025.

Суддя: Н. С. Волкова