№ провадження 2-о/646/191/2025
УХВАЛА

про залишення позову без руху та надання

терміну для усунення недоліків

12.11.25 м. Харків

Суддя Основ`янського районного суду міста Харкова Барабанова В.В., розглянувши матеріали справи за заявою представника ОСОБА_1 , адвоката Жерновнікова Святослава Олександровича, заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини та визнання особи безвісно відсутньою, -

встановив:

12 листопада 2025 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 , адвоката Жерновнікова Святослава Олександровиича, заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини та визнання особи безвісно відсутньою, в якій він просив визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою та встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вивчивши матеріали заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, на предмет дотримання вимог цивільного процесуального законодавства щодо форми та змісту поданої до суду заяви, суддя приходить до наступних висновків.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Виходячи з положень ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.

Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 242 ЦК батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

При цьому, заявник звернувся до суду визначивши заявника та іншу особу - юридичну особу, не зазначаючи коло всіх осіб, права та інтереси, яких може стосуватися розгляд справи.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 та ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно закону вони породжують юридичні наслідки.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 та ч.3 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Виходячи зі змісту поданої до суду заяви та долучених до неї доказів, заявник ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт перебування на його утриманні та самостійного виховання, як батьком, малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також факт ухилення матері дитини ОСОБА_2 від виховання та утримання дитини.

Разом з тим, відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. (ст. 155 СК України)

Виходячи з положень статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. ( частина 1-3 статті 157 СК України)

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 4ст. 157 СК України).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини, заявник посилається на те, що мати дитини проживає окремо від родини та не приймає участі у вихованні та утриманні дитини.

При цьому пунктом 2 ч. 1ст. 164 СК України передбачено, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню дітей врегульовано статтею 181 СК України, де зокрема закріплено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або)натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини(аліменти)присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, питання утримання дітей до 18 років, унормовано саме положеннями Сімейного кодексу України, відповідно до положень якого саме батьки (мати та батько) зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, при цьому ці питання батьки вирішують за домовленістю між собою, а у разі відсутності такої домовленості у судовому порядку, шляхом звернення до суду з позовом, або заявою про видачу судового наказу.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому, що ОСОБА_1 зазначає, що у провадженні суду знаходиться справа за його позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківський прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст.14, ч. 1 ст.15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

У постанові від 13.10.2022 у справі №755/1938/22 Верховний Суд зазначив, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

При цьому заявник не вказує в чому полягають перешкоди для виконання ним його батьківських обов`язків, тоді коли він є рідним батьком, і має всі права як батько та несе всі обов`язки як батько, і ніщо йому не може перешкоджати виконувати свої права і обов`язки по відношенню до дитини.

Виходячи зі змісту прохальної частини, поданої до суду заяви, заявником окремо заявлено вимогу, яка викладена як: «визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою».

За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18).

Розгляд судом справ про визнання особи безвісно відсутньою, здійснюється в порядку окремого провадження, передбаченого главою 4 ЦПК України. У справах окремого провадження, особами, які беруть участь у справі, є заявник та заінтересована особа.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України, заява про визнання безвісно відсутньою або оголошення фізичної особи її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. (ст. 306 ЦПК України)

Крім того, стаття 308 ЦПК України вимагає зазначення у заяві про визнання особи безвісно відсутньою про свідків (родичів, співробітників, тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу.

При цьому, заява не містить зазначення заінтересованих осіб у вирішенні даного питання, відомостей про близьких родичів особи яку просять визнати безвісно відсутньою, які мають дійсну заінтересованість у вирішенні даного питання, зобов`язані бути повідомлені про розгляд даної заяви аби виказати свою позицію з цього приводу.

Крім того, для доведення обставин щодо визнання фізичної особи безвісно відсутньою, заявник має долучити наступні докази: довідку про місце проживання громадянина, докази відсутності громадянина в місці його проживання протягом року (свідчення свідків, родичів, сусідів, співробітників, друзів. Інформація відповідних організацій за останнім місцем проживання відсутнього, (житлово-експлуатаційні організації, органи внутрішніх справ або органи місцевого самоврядування), довідка з місця роботи), докази вживання заходів по встановленню місця знаходження громадянина, відносно якого ставиться питання про визнання його безвісно відсутнім, докази відсутності відомостей про інше місце проживання громадянина, докази відсутності або наявності умисної поведінки громадянина, що ховається від відбування покарання, примусового виконання судових актів і актів інших органів, докази наявності правової мети визнання громадянина безвісно відсутнім. Крім цього, залежно від мети визнання особи безвісно відсутньою заінтересованими особами можуть бути особи, на права та обов`язки яких впливає прийняте в майбутньому рішення.

Таким чином, заявник має визначитись із складом заінтересованих осіб які мають брати участь у справі та їх процесуальним статусом, зазначенням доказів та обставини, що реально підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, відомостями про родичів, співробітників, тощо.

За таких обставин, заяву слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення недоліків.

На виконання зазначеної ухвали заявник має надати суду заяву в новій редакції, з дотриманням вимог ст.ст. 306-308 ЦПК України та з врахуванням вимог про усунення недоліків заяви, викладених в зазначеній ухвалі.

Окрім того, заява про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання особи безвісно відсутньою не входить до переліку заяв, на які поширюється норма ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», а тому заявнику необхідно сплатити за кожну заявлену вимогу окремо судовий збір відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 605,60 грн, а всього на загальну суму 1211, 20 гривень.

Виходячи з положень пункту 14 частини другої статі 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: заяви про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або антитерористичних операцій та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Виходячи з положень пункту 7 частини першої статі 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

Слід роз`яснити заявнику, що виходячи зі змісту заявлених вимог та суб`єкта звернення (заявником подано до суду заяву в порядку окремого провадження в своїх інтересах) відсутні підстави для звільнення заявника від сплати судового збору відповідно до пункту 14 ч.2 ст.3 та пункту 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, заявник посилається як на підставу для звільнення від сплати судового збору на п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно ж до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Як видно із заяви права заявника, як військовослужбовця, заявою про встановлення юридичного факту, не порушені, оскільки дана (заява) виникає із сімейних правовідносин, а не правовідносин, пов`язаних з порушенням прав військовослужбовців.

Таким чином, заявнику необхідно сплатити судовий збір за подання двох вимог в порядку окремого позовного провадження та надати суду оригінал квитанції про сплату судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 4, 133, 185, 297, 353 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Жерновнікова Святослава Олександровича, заінтересована особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини та визнання особи безвісно відсутньою, - залишити без руху.

Встановити заявнику строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків п`ять днів з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснити заявнику, що у разі невиконання вимог ухвали, заява буде вважатися неподаною та підлягатиме поверненню.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: В.В. Барабанова