Справа № 182/2418/24
Провадження № 2/0182/4676/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.10.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої ушкодження здоров`я, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом доОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої ушкодження здоров`я.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона є пенсіонеркою та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . По сусідству з нею, у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 - відповідач по справі, який у своїй квартирі утримує собаку бультер`єра англійського стафордширського (собака бійцівської породи). 11.12.2023 року, приблизно о 16-00 годині, вона вийшла зі своєї квартири та зустріла свою сусідку, поспілкувавшись з якою пішла до свого сараю, який розташований біля її будинку, щоб закрити курей та качок на ніч. Шлях до сараю проходить біля сараю, який належить матері відповідача ОСОБА_3 . Порівнявшись з вказаним сараєм, на неї несподівано накинувся собака відповідача та почав кусати за лице та тіло, чим наніс важкі рвані рани. Відповідач вибіг зі свого сараю та почав відтягувати свою собаку. Але, ані відповідач, ані інші члени його сім`ї у момент нападу та негайно після цього не спромоглись підійти для надання допомоги та щоб переконатись у тому, що пошкодження, завдані собакою відповідача, не загрожують її життю та здоров`ю. В цей же день вона звернулась за медичною допомогою до травматологічного відділення КП «Міська лікарня № 4», де їй зупинили кровотечу, зашили рани та зробили перев`язку. 21.12.2023 року вона звернулась до Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою про те, що 11.12.2023 року сусідська собака її покусала. В ході розгляду її звернення був встановлений факт спричинення їй 11.12.2023 року тілесних ушкоджень. Згідно висновку № 161 від 04.03.2024 року судово-медичного експерту Нікопольського районного відділення СМЕ Мухіна О.С., у неї виявлене тілесне ушкодження у вигляді вкушеної рани волосяної частини голови, вкушених ран обличчя, вкушених ран правої верхньої кінцівки та спини, синця спини. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно пункту 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень). Повідомленням про результати розгляду звернення Нікопольським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровський області від 29.12.2023 року, яке було їй вручено 21.03.2024 року, повідомлено, що, у зв`язку з відсутністю достатніх ознак кримінального правопорушення, відповідно до діючого законодавства України, перевірку завершено та внесення матеріалів до ЄРДР не є можливим, оскільки вбачаються цивільно-правові відносини, які розглядаються судом в порядку цивільного судочинства. Тому, на підставі викладеного, позивачка змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 10 825 грн. 00 коп., а також моральну шкоду, яку позивачка оцінила в розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів (а.с.50-51).

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.53), своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористався та подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне.

Так, пред`явлені позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити, оскільки стороною позивача, в розумінні вимог чинного законодавства, належні та допустимі докази надані не були. Зокрема, подані квитанції, на загальну суму в розмірі 10 825 грн. 00 коп., викликають сумнів, оскільки з них: 2 727 грн. 00 коп. витрати на лікування, решта 7 410 грн. 30 коп. витрати на пальне. Тобто, сума, в розмірі 7 410 грн. 30 коп., на думку відповідача, є недоведеною, так як не можливо встановити, чи дійсно дані витрати пов`язанні з поїздками до лікарні, з метою отримання допомоги (лікування), внаслідок укусу собаки. Таким чином, відповідач вважає, що докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях, внаслідок чого подані квитанції не можуть бути прийнятті до уваги. Тому, на підставі викладеного, просить суд в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.56-58).

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Суддя, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані стороною докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приходить до наступних висновків.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно практики ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності, у такому розумінні, урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатись у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Як вбачається з викладених обставин, підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом, є завдання їй тілесних ушкоджень у вигляді вкушеної рани волосяної частини голови, вкушених ран обличчя, вкушених рани правої верхньої кінцівки та спини, синця спини, які, в свою чергу, відповідно до висновку № 161 від 04.03.2024 року судово-медичного експерту Нікопольського районного відділення СМЕ ОСОБА_4 , відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно пункту 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень) (а.с.11-12).

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до вимог п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позивачка у поданій позовній заяві, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначила, що, при визначенні розміру шкоди, мають застосовуватись положення ст.23 та ч.1 ст.1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України.

Суд, при вирішенні даного позову, вважає за необхідне зазначити, що статтями 22, 1166 Цивільного кодексу України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, при наявності яких в особи настає відповідальність за її заподіяння, а статтею 1177 ЦК України передбачена можливість відшкодування (компенсації) шкоди особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Цивільно-правова відповідальність юридичної або фізичної особи за завдану майнову шкоду, на підставі ст.1166 ЦК України, настає за умови доведеності всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою та вина в заподіянні шкоди.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України, необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого (мова йдеться про реальні збитки та упущену вигоду - ст.22 ЦК України); в) прямий причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу, незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов одночасно є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Пленум Верховного Суду України роз`яснив судам, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до ст.ст.440, 450 ЦК (ст.ст.1166, 1187 ЦК України), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується, відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Так, зокрема, при вирішенні даного спору, суд враховує той факт, що, згідно з висновком № 161 від 04.03.2024 року судово-медичного експерту Нікопольського районного відділення СМЕ Мухіна О.С., позивачці були завдані тілесні ушкодження у вигляді вкушеної рани волосяної частини голови, вкушених ран обличчя, вкушених рани правої верхньої кінцівки та спини, синця спини, які, в свою чергу, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. При цьому, у вищевказаному висновку в п.2 зазначено про той факт, що виявлені тілесні ушкодження утворились від дії твердих предметів з відносно обмеженою пошкоджуючою поверхнею, якими могли бути і зуби тварини (собаки) (а.с.12 зворот). Суд враховує ту обставину, що тілесні ушкодження позивачці були завданні собакою, власником якої є відповідач по справі, який в поданому до суду відзиві, з урахуванням викладених обставин, факт перебування на його утриманні тварини (собаки) не заперечував та вважає, що в задоволенні позову слід відмовити лише з підстав недоведеності факту понесення позивачкою матеріальних збитків та завдання моральної шкоди.

Суд, при вирішенні питання в цій частині, вважає, що безпосередньою особою, яка повинна нести відповідальність, є саме відповідач по справі, який, у відповідності до вимог чинного законодавства, зобов`язаний компенсувати позивачці витрати, пов`язанні з її лікуванням. При цьому, що стосується заявленої суми матеріальних збитків в розмірі 10 825 грн. 00 коп., суд вважає, що стягненню піддягає сума в розмірі 2 727 грн. 20 коп., яка, у відповідності до квитанцій та чеків, з урахуванням медичних призначень, є витратами, які пов`язані з лікуванням.

Що стосується решти суми в розмірі 7 410 грн. 30 коп., то дана сума витрат задоволенню не підлягає. При цьому, суд враховує думку відповідача, вважаючи, що дана сума, в розумінні статтей 76, 77, 81 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, є недоведеною.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що сума витрат в розмірі 7 410 грн. 30 коп., з урахуванням поданих квитанції, з найменуванням «витрати на пальне» не може підтвердити той факт, що дані витрати пов`язані з лікуванням, а тому, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. 00 коп., то судом приймається до уваги, що, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується одноразово (ч.ч.4, 5 ст.23 ЦК України, ч.1 ст.1168 ЦК України).

Згідно п.п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року, № 1 від 27 лютого 2009 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками).

Суд погоджується з доводами позивача про те, що, внаслідок завдання їй тілесних ушкоджень (травм), вона відчував фізичний біль і страх, проходила лікування, вимушена була змінювати свій життєвий уклад та докладати додаткових зусиль для організації побуту. Тому, проаналізувавши встановлені обставини по даній справі, що стосуються наявності порушенння нормальних життєвих зв`язків позивача та враховуючи негативні зміни, які пов`язані з наслідками психотравмуючої події, суддя вважає доведеними обставини наявності душевних страждань, яких позивач зазнала, однак, розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві, є завищеним, а тому суддя вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. 00 коп., що, на думку суду, відповідає вимогам розумності і справедливості.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Крім того, приймаючи до уваги, що позивачка при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору, на підставі п.5 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», на виконання вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1 211 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 16, 76, 77, 80, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 353 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої ушкодження здоров`я, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду в розмірі 2 727 грн. 20 коп. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 00 коп., а всього - 27 727 грн. (двадцять сім тисяч сімсот двадцять сім грн.) 20 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн.) 20 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал