ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Чернівці Справа № 716/913/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.,

секретар: Сарган Ю.В.,

заявник/боржник: ОСОБА_1 ,

стягувач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Вайновською О.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу від 12 червня 2025 року, виданого Заставнівським районним судом Чернівецької області про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування вказував, що відсутні підстави для стягнення з нього аліментів, оскільки він щомісячно в добровільному порядку утримує дітей, а на час звернення із заявою, діти проживають окремо від стягувача, оскільки остання ухиляється від належного виховання дітей, зловживає спиртними напоями.

З посиланням на норми процесуального права просив заяву задовольнити.

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника боржника ОСОБА_1 адвоката Меленюк О.М. про визнання судового наказу у справі №716/913/25 від 12.06.2025 виданого Заставнівським районним судом Чернівецької області таким, що не підлягає примусовому виконанню.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржила її, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано ряд обставин, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що не було взагалі підстав для видачі судового наказу, а обов`язок по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 відсутній, у зв`язку з тим, що він ніколи не ухилявся від утримання дітей та дружини, завжди добровільно їх утримував.

Провадження №22-ц/822/906/25

Наголошує на тому, що його дружина самостійно усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, діти на час подання заяви, без погодження з батьком проживають разом з тіткою ОСОБА_4 .

Вважає, що стягнення з батька аліментів на користь матері, коли фактично діти з нею не проживають, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримуються діти.

Звертає увагу на те, що зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту не проживання дітей з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів.

Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №186/126/21.

Крім того стверджує, що на сьогодні між подружжям виник спір щодо місця проживання малолітніх дітей.

На підставі наведеного просить ухвалу суду скасувати та ухвалити постанову про задоволення його заяви.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено наявності передбачених статтею 432 ЦПК України підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Зокрема, не доведено, що судовий наказ було видано помилково або що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу (а.с.1-2).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01.05.2024 року (а.с.7).

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно (а.с.8-9).

Згідно довідки виконавчого комітету Кострижівської селищної ради №257 від 15.05.2025 року сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживають разом із матірю та перебувають на її утриманні (а.с.4).

12.06.2025 року Заставнівським районним судом Чернівецької області видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів (а.с.16).

Матеріали справи також містять: копії квитанції про перекази грошових коштів ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_10 (а.с.25-33); копію заяви до Відділу поліції №3 (м. Заставна) від імені ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення (а.с.39); копію заяви начальнику Служби у справах дітей Кострижівської селищної ради з приводу перевірки умов проживання дітей (а.с.40).

В силу ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

За правилом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини третьої статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі статтею 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Судовий наказ може бути видано, зокрема, за вимогою про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 4 частини першої статті 161 ЦПК України).

У статті 165 ЦПК України визначені підстави для відмови у видачі судового наказу. Так суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу (не дотримано вимог щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу);

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

2-1) заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина перша статті 170 ЦПК України).

Тобто у випадку наявності спору між боржником і стягувачем (наявності заперечень проти боргу, його розміру, строку виконання зобов`язання тощо) боржник може подати заяву про скасування судового наказу, але за виключенням випадків видання судового наказу про стягнення аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Тобто, законодавець визначив особливий порядок для перегляду судового наказу про стягнення аліментів. Це пов`язано, насамперед, із необхідністю забезпечення імперативного права дитини на утримання (стаття 180 Сімейного кодексу України (далі СК України)). Аліменти (кошти на утримання дитини) присуджуються з дня звернення із відповідною заявою (позовною чи про видачу судового наказу (частина перша статті 191 СК України) і належать самій дитині (частина перша статті 179 СК України)).

Статтею 173 ЦПК України установлено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної вище норми ЦПК України виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постановах від 19 вересня 2018 року у справі №755/7805/13-ц, від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11, від 13 березня 2019 року у справі №755/388/15-ц, від 09 вересня 2021 року у справі №824/67/20.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як видно з матеріалів справи заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на їх спільних дітей, за формою і змістом відповідала вимогам, визначеним у статті 163 ЦПК України, додані до неї документи давали підстави для висновку, що діти проживають зі стягувачем, а тому підстав для відмови у видачі судового наказу суд першої інстанції не мав.

Апеляційний суд звертає увагу заявника на те, що ефективним способом захисту від порушень прав боржника з боку стягувача закон визначив саме подання заяви про зміну (зменшення) розміру аліментів чи перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

ОСОБА_1 також не позбавлений права, за наявності до того відповідних підстав, ставити питання про контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів відповідно до приписів статті 186 СК України.

Але вирішення питань щодо права на аліменти, їх розміру, часу стягнення, можливе виключно у змагальному процесі із застосуванням положень частини другої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України про обов`язок доказувати обставини, на які особа посилається як на підставу свої вимог і заперечень, що можливо виключно у позовному провадженні.

Доводи ж апеляційної скарги на ухвалу про відмову у визнанні судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є такими, що заперечують підставність його видачі, тобто фактично апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню - судовий наказ про стягнення аліментів, що є неприпустимими. Апеляційний суд не може давати оцінку наявності підстав для стягнення аліментів, їх розміру, строку, з якого їх присуджено, в іншому, ніж розгляд апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, постановлене у справі позовного провадження, порядку.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали не має.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 383-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда