Справа №949/2254/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Тарасюк А.М.,

при секретарі судових засідань Пінчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить:

- змінити розмір аліментів, які стягуються рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року в цивільній справі №949/110/21, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- стягувати з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 8000 (вісім тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 19 грудня 2019 року перебували у шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 березня 2021 року рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області шлюб між нею та відповідачем розірвано та стягнуто на її користь на утримання сина аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно та до досягнення дитиною повноліття.

З часу ухвалення судом зазначеного рішення у неї, як матері, яка самостійно виховує та утримує дитину, виникли обставини, які є підставою для збільшення розміру аліментів.

Так, її майнове становище змінилося, у зв`язку зі збільшенням витрат на утримання дитини через збільшення вартості рівня життя, продуктів харчування, медикаментів та засобів гігієни, комунальних послуг, витрат на навчання сина у закладі дошкільної освіти, відвідування ряду гуртків (англійська мова, розвивальні заняття), тощо. Рівень витрат на дитину постійно зростає, а вона не має можливості повністю забезпечити такі за власні кошти та за присуджений розмір аліментів. Крім того, змінився розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Фактично розмір аліментів у сумі 2000 грн. на утримання дитини є настільки мізерним, що не покриває й половини усіх витрат, які вона несе на утримання сина щомісячно. Середня сума витрат за місяць, яку вона несе на утримання сина, які пов`язані з витратами на одяг, взуття, харчування, іграшки, медикаменти, відпочинок, оплату комунальних послуг, відвідування ЗДО, гуртків, медичних закладів, придбання пального та обслуговування транспортного засобу для перевезення дитини, тощо, становить 16000 грн.

У той же час, їй достовірно відомо, що матеріальне становище відповідача з моменту винесення вищевказаного рішення значно покращилось. Так, останній має доходи від надання в оренду лазні на території господарства, де проживає, та двох приміщень на території м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, від сонячних панелей, надання послуг з перевезень вантажу, тощо.

Поряд з цим, у період з серпня 2025 року по теперішній час відповідач частково погасив виниклу у нього заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №78877764, яка становить 76258,00 грн. Відповідач сплатив чотирма окремими платежами 45900 грн. протягом півторамісячного терміну. Вказана обставина свідчить про значне покращення матеріального стану відповідача, оскільки разовий платіж становив понад 10000 грн., що є значною сумою коштів, а тому вважає, що він повинен належним чином виконувати свій батьківський обов`язок.

Слід врахувати, що і її матеріальне становище в порівнянні з дня присудження аліментів не покращилось, оскільки вона самостійно утримує сина лише з власної заробітної плати, а оскільки дитина росте, то і її потреби на даний час також зросли.

Вважає, що виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги потреби дитини, вона змушена звернутися до суду з заявою про зміну розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом їх збільшення до 8000,00 грн.

Відповідач скористався наданим йому правом та подав до суду відзив на позов, де зазначає, що що вказані у позові доводи безпідставні, необґрунтовані та такі, що не відповідають дійсності та фактичним обставинам.

Позивач не надає жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх безпідставних тверджень.

Він не має жодних описаних у позові об`єктів нерухомості чи транспортних засобів для провадження вказаної діяльності. Описаною у позові діяльності, яка б давала прибутки, він не провадить. Відомості зазначені позивачкою неправдиві.

Він не здійснює господарську діяльність, не зареєстрований як фізична особа - підприємець, не отримує жодних постійних прибутків, які б давали право стверджувати про те, що його майнове становище змінилось на краще, як про те безпідставно зазначає позивачка.

Разом з тим, він має мінливі несистематичні заробітки з яких сплачую аліменти та додатково утримую сина.

Також заявляє, що він постійно несе витрати на утримання свого сина, постійно допомагає йому матеріально, приймаю участь у його вихованні та розвитку

На думку відповідача, позивачем не підтверджено, що починаючи з часу винесення рішення про стягнення аліментів і на час розгляду справи, що у відповідача змінився матеріальний чи сімейний стан, стан здоров`я, або навпаки погіршення її матеріального стану або стану здоров`я дитини чи самої позивачки, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів.

Відповідач також вказує, що додані до заяви копії відомостей про місце проживання свідчать про факт реєстрації та проживання разом з позивачем ще 4 членів родини. Містяться також копії: характеристики сина, договір з ФОП ОСОБА_4 (мітить відомості про оплату безготівкової форми, однак не місить факт оплати чи надання будь-яких послуг, також не зрозуміло яка потреба в такому денному догляді), документи щодо наявності виконавчого провадження, платіжні інструкції та чеки на оплату товарів та послуг. Відповідач зауважує, що платіжні інструкції надані не періодичні, а за один період часу, стосуються імовірно адреси місця проживання 6 (шести) осіб родини позивачки та не містять відомостей щодо фактичного нарахування таких послуг та споживання їх сином ОСОБА_5 .

З аналізу таких доказів не вбачається, що позивачка здійснює систематичне щомісячне утримання сина у розмірі 16000 гривень.

З викладеного відповідач робить висновок про те, що відсутні посилання на обставини "зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом" та докази такої зміни.

Тобто позовні вимоги не обґрунтовані ані обставинами, ані належними доказами в їх доведення, з якими закон пов`язує можливість прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, відповідач просить прийняти до уваги, що він систематично приймає участь у тому числі матеріальну, у вихованні, розвитку та достатку свого сина, не беручи при цьому відповідні розписки з позивачки та не зберігаючи чеки такої участі для показовості. Крім того, сплачує аліменти за рішенням суду, про що позивачка зазначає та додає відповідні докази.

При цьому, вважає, що твердження позивачки про те, що підставою для збільшення розміру аліментів є зміни розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку безпідставні та фактично незаконні.

Визначення розміру аліментів не може бути метою збагачення, оскільки воно ґрунтується на забезпеченні дитини, а не на надмірному збагаченні одного з батьків. Законодавство України передбачає, що розмір аліментів встановлюється з урахуванням матеріального стану платника, потреб дитини, а також його здатності надавати матеріальну підтримку.

Разом з викладеним вище, визначаючи розмір аліментів на утримання сина він не заперечує, щоб суд прийняв рішення про стягнення з нього на користь позивачки на утримання його сина у твердій грошовій суми 4000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін та дитини.

Втім, у поданій відповіді на відзив позивачка вважає, що у відзиві відповідач не спростував її твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що він не має жодного майна і, відповідно, не має можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі.

Однак, такі твердження відповідача не відповідають дійсності та спрямовані на введення суду в оману щодо його реального майнового стану.

Відповідач стверджує, що не має у власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна. Водночас він має у своєму розпорядженні фото- та відеодокази з відкритих джерел (зокрема, з профілю відповідача у соціальній мережі Інстаграм), які свідчать про інше.

Зокрема, на фото, розміщених у профілі Відповідача, він демонструє автомобіль марки ТОYОТА моделі САМRY, який перебуває у його володінні та користуванні. Також є фото з території приватного будинку, якою він користується як співвласник та на якій розташована лазня, яку він здає в оренду, що приносить дохід. Факт надання в оренду лазні підтверджується публікаціями в соціальній мережі Інстаграм у вигляді реклами із зазначенням абонентського номера відповідача (), котрі були видалені ним відразу після звернення нею до суду з заявою про зміну розміру аліментів.

Ці обставини дають підстави вважати, що відповідач має стабільний дохід та майнові активи, які не були ним задекларовані у відзиві.

Поряд з цим, на момент подання позову про зміну розміру аліментів нею було зазначено обставини, які свідчать про необхідність збільшення фінансової допомоги на утримання дитини. Однак, на момент розгляду справи стан здоров`я дитини раптово погіршився (серцево-судинні захворювання), що підтверджується відповідними медичними документами.

У зв`язку з цим, значно зросли фактичні витрати на лікування, придбання медикаментів, проходження обстежень та реабілітаційні заходи, що лягло додатковим фінансовим тягарем на неї, як на матір, з якою проживає дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на нові обставини, викладені у цій відповіді, вважає доводи відповідача у відзиві безпідставними, оскільки вони не враховують реального збільшення потреб дитини та зміну життєвих обставин, що сталися вже після подання позову.

Черговий раз наголошує, що батько дитини не надає належної та достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини, зокрема до відзиву на позовну заяву будь-яких доказів, які свідчать про протилежне, відповідачем надано не було.

До початку розгляду справи від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_2 також напередодні подано заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що підтримує поданий ним відзив та просить задоволити позовні вимоги у розмірі, про які він зазначав у ньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року було розірвано (а.с. 9-10).

Від даного шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Вищевказаним рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме 05 лютого 2021 року та до досягнення дитиною повноліття.

Так, державним виконавцем Дубровицького відділу ДВС у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Углік О.М. розглянуто заяву ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа №949/110/21, що виданий 15 серпня 2025 року та відкрито виконавче провадження №78877764 по стягненню з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП78877764 (а.с.18) станом на 16 вересня 2025 року такий розмір становить 36855,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У Декларації прав людини проголошено, дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 490/4522/16-ц.

Частина 1 ст. 182 СК України вказує на обставини, які мають враховуватися при визначені розміру аліментів.

Як зазначено у ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тому, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21, провадження № 61-15542св21.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Так, положення ст. 192 Сімейного кодексу України, яка регулює зміну розміру аліментів, наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Отже, для підтвердження розміру аліментів у сумах, заявлених у позовній заяві, зокрема, що саме такий розмір буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та забезпечувати всі її потреби, позивачкою долучено договір про надання послуг з денного догляду за дітьми від 01 вересня 2025 року (а.с.15), платіжні інструкції від 01 вересня 2025 року, 04 жовтня 2025 року про сплату за послуги, без вказівки які саме (а.с.24, 25), платіжну інструкцію від 02 вересня 2025 року про сплат за навчання ОСОБА_3 (а.с.26), платіжні інструкції про сплату комунальних послуг (електроенергія, розподіл газу, вивезення та захоронення ТПВ, за водопостачання) за липень-вересень 2025 року (а.с. 27-37), фіскальні чеки на придбання різного роду товарів, зокрема, продуктів харчування, медикаментів, засобів гігієни, заправку автомобіля пальним (а.с.38-44), а також квитанція про здачу аналізів в медичній лабораторії (а.с.45).

Суд звертає увагу щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Тож, суд керуючись стандартом доказування "поза розумним сумнівом" критично відноситься до ряду наданих позивачкою фіскальних чеків, платіжних інструкцій.

Так, здійснивши аналіз фіскальних чеків вбачається, що відповідно до таких здійснювалася купівля різних найменувань товарів, зокрема продуктів харчування, засобів гігієни, одягу.

Втім, суд звертає увагу на той факт, що по вказаних фіскальних чеках неможливо встановити чи всі зазначені товари були придбані саме позивачкою і саме в інтересах дитини.

Тому, вказані фіскальні чеки судом ставляться під сумнів.

Разом з тим, суд вважає слушним зауваження відповідача, наведене у відзиві, що надані платіжні інструкції про оплату комунальних послуг не свідчать про використання таких послуг лише позивачкою та сином, оскільки за зазначеною адресою, а саме: АДРЕСА_1 , крім позивачки та сина, проживають ще чотири особи, що, відповідно, знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, зокрема у довідці №698 від 01 вересня 2025 року та Акті обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 29 серпня 2025 року, які додані до матеріалів справи (а.с.11, 12).

Вищевказані обставини, на переконання суду, свідчать про викривлення ситуації щодо реальних понесених витрат на дитину та введення суду в оману.

Водночас, суд звертає увагу на той факт, що виконавчий лист, що виданий на підставі рішення суду від 23 березня 2021 року, звернутий до виконання лише 15 серпня 2025 року і в той же день відповідачем було сплачено частину нарахованої державним виконавцем заборгованості по аліментах у розмірі 30500 грн. та 16 вересня 2025, тобто на наступний місяць, відповідачем сплачено 12000 грн.

Отже, залишок з нарахованої державним виконавцем загальної суми заборгованості по сплаті аліментів, яка нарахована ним на дату прийняття на виконання виконавчого листа - 15 серпня 2025 року, а саме 76258,00 грн., станом на дату подання даного позову, а саме 08 жовтня 2025 року, становить 36855,00 грн.

Тобто, відповідачем за два повних місяці перебування виконавчого листа на примусовому виконанні у відділі ДВС, сплачено більшу половину нарахованої заборгованості по сплаті аліментів.

Тому твердження позивачки, що відповідач не сплачує аліменти, не відповідає дійсності.

При цьому, вартий уваги той факт, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідач має у власності автомобіль марки ТОYОТА моделі САМRY, а також є співвласником приватного будинку на території якого розташована лазня, яку він здає в оренду.

На переконання суду, публікації, які містяться в соціальних мережах про надання в оренду лазні, де зазначено, як вказує позивачка, його абонентський номер, не підтверджує вказані обставини, оскільки принцип доказування, в першу чергу, ґрунтується на належності доказів.

При цьому, будь-якого іншого обґрунтування вказаних позивачкою фактів, нею не надано.

Таким чином, суд вважає, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, про наявність у власності відповідача зазначеного позивачкою майна, і ця обставина, відповідно, враховується судом при вирішення питання розміру аліментів.

Втім, суд вважає доведеними позивачкою обставини, що слугують підставами для збільшення розміру аліментів, зокрема те, що сума аліментів, які стягуються на даний час відповідно до рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року є недостатньою для матеріального утримання дитини, оскільки ціни на товари та послуги значно зросли, що автоматично збільшило витрати на утримання дитини.

Крім того, суд при ухваленні цього рішення враховує, що з часу присудження аліментів зріс і прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

Отож, при визначенні розміру аліментів, суд оцінює надані докази в їх сукупності, виходячи з принципу розумності, при цьому виходить також із захисту інтересів дитини, забезпеченням необхідних для її життєдіяльності, збереження рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується для забезпечення гармонійного розвитку, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, часткового визнання позову з боку відповідача та враховуючи вимоги діючого законодавства.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлений позивачкою розмір аліментів у розмірі 8000 грн, є необґрунтованим, так як нею не доведено суттєвого погіршення її матеріального становища та матеріальної спроможність відповідача сплачувати аліменти саме в такому розмірі.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню та збільшенню розміру аліменти до 6000 грн. на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дити, її потребам, обставинам справи і вимогам Закону.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому, суд зауважує, що не бере до уваги обставини, які зазначалися позивачкою у відповіді на відзив з приводу раптово виниклих проблем зі станом здоров`я дитини саме на момент подання такої відповіді, як на підставу для збільшення розміру аліментів, оскільки згідно вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як зверненням особи та в межах заявлених нею вимог.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач не сплачувала судовий збір при подачі вказаного позову згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд при ухваленні рішення відповідно до ст. 141 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в дохід держави у розмірі, визначеному на день подачі позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів задоволити частково.

Змінити розмір аліментів, які стягуються рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року в цивільній справі №949/110/21, яким стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 6000 грн. (шість тисяч гривень) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України:

отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106;

код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783;

банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);

рахунок отримувача: UA0026001;

код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.