Провадження №22-ц/812/2020/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В. та Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу №481/1657/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на рішення, яке ухвалив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Уманської Ольги Вікторівни у приміщенні цього суду 17 вересня 2025 року, повне рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ««БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю ««БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» або Товариство) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 19 квітня 2023 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» договір про надання кредиту № 461761-КС-002, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 18000 грн. строком на 16 тижнів - до 09 серпня 2023 року на умовах сплати процентів за користування кредитом в розмірі 1.16202002 % в день (фіксована ставка), комісії за надання кредиту в розмірі 2700 грн. Договір був укладений в електронній формі в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗПОЗИКА» через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця https://bizpozyka.com/. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 18000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , котру позичальник вказала при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. До теперішнього часу Боржник свої зобов`язання за Кредитним договором № 482743-КС-001 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише частково здійснила оплату на загальну суму 9229,15 гривень. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Заборгованість по кредиту станом на дату подання позовної заяви складає 42804,89 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту у розмірі 16954,20 грн; суми прострочених платежів по процентах у розмірі 25499,25 грн.; суми прострочених платежів за комісією у розмірі 351,44 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість за кредитом, 2422 грн 40 коп. судового збору.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Єлісєєв Д.О. зазначив про часткове визнання позовних вимог, в обґрунтування чого вказав наступне. Відповідачка не заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а також неналежне виконання своїх обов`язків, але не погоджується із існуванням заборгованості за відсотками у заявленому позивачем розмірі, тому що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини другої статті 1050 ЦК України. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надання позики, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. При цьому доказів, що після спливу зазначеного строку кредитний договір було автоматично пролонговано та строк користування кредитом було продовжено до 09 серпня 2023 року позивачем суду не надано. Крім того сума заборгованості у розмірі 42804,89 грн є несправедливою у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності, добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитодавця. Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 згаданого Закону України несправедливим є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язання за договором. Сума нарахованих відсотків по кредитному договору ОСОБА_3 становить понад 50% тіла кредиту. Тому відповідач вважає недійсним пункт 2.4. кредитного договору № 461761-КС-002 від 19 квітня 2023 року та просить стягнути із відповідача основну суму боргу, проценти за користування кредитом за період з 19 квітня 2023 року по 09 серпня 2023 року, а в решті позовних вимог - відмовити.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року позовні вимоги Товариства задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором №461761-КС-002 від 19 квітня 2023 року у розмірі 24954 грн. 20 коп., у тому числі: 16954 грн. 20 коп. заборгованість за тілом кредиту; 8000 грн. 00 коп. заборгованість за процентами. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» понесені судові витрати у розмірі 1412 грн. 30 коп..

Рішення суд мотивував тим, що позивач належними та допустимими доказами довів укладання з ОСОБА_1 19 квітня 2023 року договору про надання кредиту №461761-КС-002, а також невиконання відповідачкою зобов`язань з повернення коштів за цим договором у визначеному в ньому розмірі, але не погодився із розрахунком позивача заборгованості в частині процентів за користування кредитними коштами, а також нарахування комісії за надання кредиту.

Відмовляючи у стягненні заборгованості з комісії, суд виходив з того, що умовами укладеного сторонами кредитного договору передбачена сплата позичальником 2700 грн. комісії за надання кредиту, але ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» не надало доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням викладеного, суд вважав дії позивача щодо зарахування позивачем повернених коштів на погашення комісії в сумі 2348,56 гривень необґрунтованими.

Щодо нарахування процентів за користування кредитом, суд виходив з того, що за умовами укладеного сторонами договору проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом строку, на який були надані кредитні кошти і, враховуючи визначену фіксовану процентну ставку за кредитом, нарахування процентів має проводитися на рівні фіксованої процентної ставки.

ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» просить стягнути з ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами за весь період строку кредитування у загальному розмірі 25499 грн.25 коп.

На переконання суду, у цьому випадку обґрунтованим є нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 25499 грн. 25 коп. за вирахуванням сплаченої комісії ( 25499,25 2348,56 = 23150,69).

Суд вважав, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідачки, не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами.

Пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, суд, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість по процентам не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 18000,00 грн., є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаним договором необхідно зменшити до 8000 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» просить рішення суду від 17 вересня 2025 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» суми заборгованості по кредитному договору, а саме: змінити стягнену суму з 24954,20 грн. на нову суму - 42804,89 грн. 89 коп.; в решті рішення суду - залишити без змін та здійснити розподіл судових витрат по цій справі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував суттєві обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків по цій судовій справі в частині часткової відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором сумі 17850,69 грн.

Так, позивач вважає, що висновки суду про часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості за процентами ґрунтуються на хибному ототожненні ним процентів, які нараховуються протягом строку кредитування у відповідності до норм ЦК України в якості правомірної плати за користування кредитними коштами, наданими йому позивачем у відповідності до умов кредитного договору (статті 1048 та 1056-1 ЦК України) та процентів, які нараховуються за порушення грошового зобов`язання, тобто у випадку, коли сума кредиту за кредитним договором не повертається позичальником у визначений ним строк (частина друга статті 625 ЦК України); помилковому сприйняттю норм ЦК України та існуючої судової практики щодо можливості суду зменшувати розмір процентів за кредитним договором, які нараховуються протягом строку кредитування.

Щодо відмови у стягненні комісії, позивач зауважив, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, тому встановлена умовами кредитного договору, який уклали сторони, комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів є законним, а заборгованість підлягає стягненню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону не повною мірою.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2023 року ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» уклало з ОСОБА_2 договір про надання кредиту №461761-КС-002 шляхом обміну електронними повідомленнями (далі Договір), за умовами якого Товариство надає позичальникові кредит на суму 18000 грн. на умовах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором (том 1, а.с. 33-41).

Сторони погодили, що кредит надається строком на 16 тижнів, термін дії договору та останній день повернення кредиту - 09 серпня 2023 року.

Відповідно до пункту 2.4. Договору стандартна процентна ставка в день становить 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка в день становить 1,16202002, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) Договору. Встановлений Договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено Кредитодавцем в односторонньому порядку.

За умовами пункту 2.5 Договору комісія за надання кредиту становить 2700 грн.

Договір сторони підписали за допомогою електронних підписів

Тобто сторони Договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, розмір процентів за користування кредитом, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Виконання ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» обов`язку щодо надання грошових коштів в сумі 18000 грн. ОСОБА_2 підтверджується інформаційною довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» про те, що це товариство як технологічний оператор платіжних послуг через платіжний сервіс Platon 19 квітня 2023 року провело успішну транзакцію на платіжну картку ОСОБА_2 на суму 18000 грн. (том 1, а.с. 65), а також копією виписки з рахунку позичальника, наданою на вимогу суду АТ «Райффайзен Банк» (том 2, а.с. 38).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії і-пі № НОМЕР_2 ОСОБА_2 19 липня 2023 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (том 2, а.с. 21).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що договір № № 461761-КС-002 про надання кредиту (споживчий кредит) від 19 квітня 2023 року був вчинений сторонами в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачка ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій заперечення щодо укладання нею кредитного договору 19 квітня 2023 року з ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» та отримання за цим договором кредитних коштів, а також про наявність заборгованості за договором не викладала, натомість заперечувала щодо розміру нарахованої позивачем заборгованості в частині процентів за користування кредитними коштами (строку їх нарахування та розміру) та комісії (щодо правомірності встановлення та стягнення).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 19 квітня 2023 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» і таке відповідачем не заперечується, а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачці, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 4.2.3 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені Договором, до закінчення (терміну) дії Договору.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання виконала частково, сплативши позивачеві за Договором 9229 грн. 15 коп., в зв`язку з чим виникла заборгованість.

Звертаючись з позовом, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості станом на 14 вересня 2024 року у загальному розмірі 42804 грн. 89 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим кредитом 16954,2 грн; заборгованості за простроченими процентами 25499,25 грн; заборгованості за простроченою комісією за видачу кредиту 351,44 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в частині зазначеного позивачем розміру заборгованості за простроченим кредитом 16954,20 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 8 000,00 грн, зменшивши суму заборгованості за процентами, виходячи із принципу співмірності, та відмовив у стягненні заборгованості з комісії, виходячи з безпідставності її нарахування кредитодавцем.

ТОВ ««БІЗНЕС ПОЗИКА» у цій справі просить стягнути з ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами за весь період строку кредитування у загальному розмірі 25499 грн.25 коп.

При цьому на підтвердження заявленої до стягнення суми процентів за Договором додано розрахунок заборгованості (том 1, а. с. 19-27).

Зі змісту Договору і розрахунку заборгованості суд установив, що заявлені до стягнення проценти позивач нарахував за фіксованою стандартною процентною ставкою 1,16202002 % в день за весь період кредитування, тобто за 16 тижнів, починаючи з дня укладення Договору - 19 квітня 2023 року по 09 серпня 2023 року - дати поверненя кредиту.

На переконання суду, у цьому випадку обґрунтованим є нарахування процентів за користування кредитом у розмірі 25499 грн. 25 коп. за вирахуванням сплаченої комісії ( 25499,25 2348,56 = 23150,69).

При цьому суд вважав, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами та дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаним договором необхідно зменшити до 8 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач висунув заперечення щодо проведеного судом розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за процентами за користування кредитом та щодо відмови у стягненні заборгованості з комісії.

Колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення заборгованості за комісією, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Сторони Договору передбачили сплату позичальником комісії за надання кредиту в сумі 2700 грн. (пункт 2.5).

Оцінюючи висновок суду першої інстанції про безпідставність нарахування позивачем комісії, колегія суддів враховує наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті 1,частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, така форма витрат як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачкою комісії за надання кредиту у розмірі 2700 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає.

Отже, вимоги позивача про стягнення комісії є правомірними, що є підставою для їхнього задоволення, тому суд першої інстанції безпідставно вважав неправомірним нарахування Товариством комісії та помилково відмовив у стягненні заборгованості з комісії.

Щодо стягнення заборгованості по процентам.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.4. Договору стандартна процентна ставка в день становить 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка в день становить 1,16202002, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) Договору. Встановлений Договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.

За такого сторони у справі, яка переглядається, досягли домовленості щодо розміру процентної ставки та порядку нарахування процентів як плати за користування отриманими позичальником кредитними коштами.

Діючими нормами цивільного законодавства не передбачена можливість суду у разі вирішення спору про стягнення заборгованості за кредитним договором зменшувати розмір визначених сторонами кредитного договору процентів річних, який сплачується позичальником за користування кредитними коштами в період строку кредитування.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідачки нарахованої позивачем заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, помилково вважав, що існують підстави для їх зменшення через непропорційність нарахованих процентів розміру отриманого кредиту.

Зокрема, суд першої інстанції в обґрунтування своєї позиції послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, про те, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Тобто наведена позиція Верховного Суду викладена щодо процентів річних, нарахованих як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, а тому не є застосовною до вирішення спору у справі, яка переглядається, про стягнення процентів за користування кредитом.

За такого позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 25499,25 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог (стягнення зменшеної ніж розрахованої позивачем суми заборгованості за процентами та не стягнення нарахованої заборгованості з комісії) ухвалено внаслідок невірної оцінки наявних у справі доказів та неправильного застосування судом першої інстанції норм права, що регулюють кредитні відносини, є підстави, передбачені пунктами 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, для зміни рішення, задоволення позову в повному обсязі.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, а позовні вимоги задоволені повністю, наявні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідачку.

За подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. (том 1, а.с. 109), що відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 частини 2, частині 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Враховуючи, що в апеляційній скарзі позивач просить рішення суду змінити, збільшивши стягнуту суму заборгованості, стягнувши замість 24954 грн. 20 коп. 42809 грн. 89 коп., тобто оскаржує рішення суду частково (в частині не стягнення судом 17855 грн. 69 коп. заборгованості, що становить 41,7% від позовних вимог), виходячи з наведених положень закону позивач мав сплатити за подання апеляційної скарги з урахуванням положень частини 3, підпункту 6 пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» 1515 грн. 21 коп. (150%х2422 грн. 40 коп.х41,7%), натомість сплатив 3633 грн. 60 коп. (том 2, а.с. 116, зворот).

Тому з ОСОБА_1 на користь Товариства слід стягнути 3937 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги (2422 грн. 40 коп. +1515 грн. 21 коп).

Щодо надміру сплаченої суми судового збору питання про її повернення вирішується судом на підставі заяви платника судового збору в порядку, передбаченому пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ««БІЗНЕС ПОЗИКА» задовольнити.

Рішення Новобузського районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2025 року змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ««БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», , 42804 грн. 89 коп. заборгованості за договором від 19 квітня 2023 року про надання кредиту № 461761-КС-002, яка складається з: 16954 грн. 20 коп. заборгованості за кредитом; 25499 грн. 25 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 351 грн 44 коп. заборгованість за комісією за видачу кредиту, а також 3937 грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

______________________________________________

Повна постанова складена 18 листопада 2025 року