ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 2-976-08

провадження № 61-1429св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

особа, дії якої оскаржуються - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2024 року у складі судді Піньковського Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів: Сіренко Ю. В., Фетісова Т. Л., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив:

визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області)щодо незняття арешту з майна та заборони його відчуження, накладених постановою про арешт майна боржника від 27 лютого 2012 року № НОМЕР_1;

скасувати арешт з майна та заборону його відчуження, накладені постановою про арешт майна боржника від 27 лютого 2012 року № НОМЕР_1;

визнати протиправною бездіяльність ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області щодо незняття арешту з майна та заборони його відчуження, накладених постановою про арешт майна боржника від 03 червня 2013 року № НОМЕР_2;

та скасувати арешт з майна та заборону його відчуження, накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 03 червня 2013 року № НОМЕР_2.

На обґрунтування скарги зазначав, що 25 квітня 2008 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив заочне рішення, яким стягнув з нього на користь Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - АТ «Брокбізнесбанк») заборгованість за кредитним договором у розмірі 679 980,26 доларів США, що еквівалентно 3 433 900,31 грн.

На підставі рішення суду 24 жовтня 2008 року був виданий виконавчий лист № 2-976/2008, який перебував на примусовому виконанні у ВПВРУЗПВР у місті Києві та Київській області (виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2).

27 лютого 2012 року постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було накладено арешт на його майно. 23 травня 2012 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю у нього майна.

03 червня 2013 року постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 накладено арешт на його майно та оголошено заборону на його відчуження.

08 травня 2015 року державний виконавець, керуючись пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та направив виконавчий документ за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України АТ «Брокбізнесбанк» ліквідовано без створення правонаступників.

27 березня 2023 року він звернувся до ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області з клопотанням про зняття арешту.

У відповідь на його звернення ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області повідомив про те, що матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 знищені, можливості надати належним чином завірені копії постанов про закінчення виконавчих проваджень немає. Також зазначив про відсутність законних підстав для зняття арешту з майна.

Тривале існування накладеного на майно арешту без наявності виконавчого провадження та при ліквідації стягувача перешкоджає йому розпоряджатися його майном. Наявні арешти всього майна порушують його права та законні інтереси, оскільки унеможливлюють володіння, користування та розпорядження майном, що йому належить.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2024 року, залишеного без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області вчинені та прийняті відповідно до закону, у межах повноважень та при наявності законних підстав.

Заявник не надав доказів закінчення або завершення виконавчих проваджень № НОМЕР_1 від 27 лютого 2012 року та № НОМЕР_2 від 03 червня 2013 року саме з таких підстав, визначених спеціальним законом, які б мали наслідком зняття державним виконавцем накладеного арешту на майно.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи.

Зокрема не врахували, що незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби й порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання зняти арешт з нерухомого майна боржника.

Стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Виконавче провадження закінчено, а нове не розпочато, стягувача ліквідовано, а правонаступника йому не створено, договори, які є основою для стягнення коштів, визнані недійсними, тому є всі підстави для зняття арешту з його майна.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

15 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2008 року стягнено із ОСОБА_1 на користь АБ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 679 980,26 доларів США, що еквівалентно 3 433 900,31 грн, судовий збір в сумі 1 700,00 грн та витрати на ІТЗ в сумі 30 грн.

Відповідно до інформаційної довідки від 05 квітня 2023 року № 2, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта:

наявне обтяження за № 1207307 у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстроване 06 червня 2013 року на підставі постанови від 03 червня 2013 року № НОМЕР_2, виданої ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області, об`єктом якого є майно/права ОСОБА_1 ;

наявне обтяження за № 12228640 у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстроване 01 березня 2012 року на підставі постанови від 27 лютого 2012 року № НОМЕР_1, виданої головним державним виконавцем ВПВРУЗПВР у місті Києві та Київській області Ахмад Н. І., об`єктом якого є все майно ОСОБА_1 .

Листом від 04 квітня 2023 року № Ч-886-23 ВПВРУЗПВР у місті Києві та Київській області повідомило ОСОБА_1 про те, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження:

1) № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-976/2008, виданого 24 жовтня 2008 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Брокбізнесбанк» заборгованості в сумі 679 980,26 доларів США, що еквівалентно 3 433 900,31 грн, судового збору в сумі 1 700,00 грн та витрат на ІТЗ в сумі 30,00 грн.

27 лютого 2012 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника.

23 травня 2012 року державний виконавець, керуючись пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження (в редакції, що діяла на день прийняття рішення) (відсутність у боржника майна), виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу;

2) № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-976/2008, виданого 24 жовтня 2008 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Брокбізнесбанк» заборгованості в сумі 679 980,26 доларів США, що еквівалентно 3 433 900,31 грн, судового збору в сумі 1 700,00 грн та витрат на ІТЗ в сумі 30,00 грн.

03 червня 2013 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

08 травня 2015 року, державний виконавець, керуючись пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та направив виконавчий документ за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

У зв`язку із знищенням документообігу відділу за перебігом терміну зберігання, матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 знищені. Надати більш детальну інформацію та належним чином завірені копії постанов про закінчення виконавчих проваджень, немає можливості.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що відповідно до переліку підстав для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, передбаченого частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у відділу немає законних підстав для зняття арешту з його майна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV(тут і надалі Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.

Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави зняття арешту з майна, у якій, серед іншого, зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Крім того державний виконавець не має обов`язку знімати арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадженняу зв`язку із направленням виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.

Не містить таких підстав для зняття арешту й Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Подібні висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в справі № 2/1522/11652/11.

У цій справі суди встановили, що виконавчий документ у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 повернуто стягувачу 23 травня 2012 рокуна підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з тим, що в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Водночас виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання цього виконавчого документа закінчено 08 травня 2015 року на підставі пункту 10 частини першої статті 49 № 606-XIV, тобто у зв`язку із направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Наведені обставини, як правильно зазначили суди, не зобов`язували державного виконавця знімати арешт, накладений на майно боржника.

Доказів завершення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-976/2008, виданого на виконання заочногорішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2008 року, на іншій підставі, яка б наділяла державного виконавця зняти арешт з майна боржника, суду не надано, як і не надано доказів, які б свідчили про виконання ОСОБА_1 судового рішення.

Установивши, що ВПВР УЗПВР у місті Києві та Київській області діяло з дотриманням вимог закону,суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні скарги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 жовтня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Тітов М. Ю.