Номер провадження: 22-ц/813/2789/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Кравченко ОлексійМиколайович

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник відповідач ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Петренка В.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним та скасування державних актів, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсною та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

В листопаді 2021 року позивач, з урахуванням уточнень звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить суд

визнати за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , право власності на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року;

визнати за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», що складаються з дачі (48 кв.м.), літньої кухні (57 кв.м.), навісу (23 кв.м.), огорожі і мостіння та відповідають свідоцтву про право власності ОСОБА_5 від 02.03.1998 року за №3-1032, виданому Виконавчим комітетом Одеської міської ради та зареєстрованому Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06.03.1998 року під №55 на сторінці 16 книги 11с;

визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ІV-ОД за №046086, зареєстрований в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за №4162 від 01.08.2000 року, і його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі;

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. від 22.09.2006 року за №6473;

визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ЯЕ №653784 від 13.11.2007 року та його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. від 12.12.2021 року за №6160;

визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0440 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка за конфігурацією та площею є ділянкою з первісною площею 0,0488 га за вирахуванням спірної частини площею 0,0048 га, що належить ОСОБА_1 у складі земельної ділянки площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :27:010:0105 за адресою: АДРЕСА_2 , що межує з його земельною ділянкою, належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. 22.09.2006 року за № 6473 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 653784 від 13.11.2007 року.

Відповідачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6 , якій рішенням Одеської міської ради від 14.09.1999 року за № 333 - XXIII передано у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 за адресою: АДРЕСА_2 , площею 488 кв.м., після чого нею був отриманий Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД за № 046086, зареєстрований в книзі записі державних актів на право приватної власності на землю за № 4162 від 01.08.2000 року.

ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010670 від 20.09.1999 року.

ОСОБА_9 та ОСОБА_1 був укладений шлюб 07.08.1976 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений запис за № 1200.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Берлін Федеративної Республіки Німеччина, що підтверджується Випискою з реєстрації смерті 3 S 3031/2018 від 11.09.2018 року Земельного відомства з питань громадян і порядку Штеглітц - Целендорф міста Берлін.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 01.10.2018 року заведено спадкову справу № 14/2018 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи 63075035 від 01.10.2018 року за № 53504293.

До складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010670 від 20.09.1999 року.

19.08.2021 року за № 270/02-14 нотаріусом Колмаковою Н.В. було отримано лист ТОВ «Південний інститут ґрунтів і грунтоведення» про неможливість реєстрації права у Державному земельному кадастрі України Державного акту на право власності на землю серії І-ОД № 010670 у зв`язку з накладенням геодезичних даних (снуванням перетину) на суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105, яка належить відповідачці ОСОБА_7 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. 22.09.2006 року за № 6473 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 653784 від 13.11.2007 року.

Позивач зазначає, що нотаріус у своїй відповіді від 19.08.2021 року за № 107/02-14 зазначила, що відповідно до пункту 4.12. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусу України Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Нотаріус наголосила, що свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути видане, та запропонувала звернутися до судових органів.

На думку позивача, дві зазначені проблеми можуть бути вирішені виключно в судовому порядку в одному провадженні, так як визнання права власності в порядку спадкування за законом за позивачем на земельну ділянку площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , неможливо без зменшення на 0.0048 га площі земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2 з кадастровим номером :27:010:0105 (загальної площі 0.0488 га) для дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Також позивач вказує, що з причин неможливості ним отримання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , він не може отримати і свідоцтво на право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», що складаються з дачі (48 кв.м.), літньої кухні (57 кв.м.), навісу (23 кв.м.), огорожі та мостіння.

За спадкодавцем це нерухоме майно було закріплене на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.03.1998 року за №3-1032, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, яке зареєстроване Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06.03.1998 року під №55 на сторінці 16 книги 11с.

Позивач переконаний, що він має всі об`єктивні передумови з боку спадкового цивільного законодавства щодо отримання права власності на спадкове нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до листа Одеського відділення державного підприємства Український державний науково-виробничий інститут зйомок міст та геоінформатики ім. А.В. Шаха за №118 від 07.11.2018 року в архівних матеріалах по виготовленню Державного акту на право приватної власності на землю - «Технічній документації по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам - членам ДБК «Сонячне» для дачного будівництва на території Одеської міської ради від 1999 року» виявлена невідповідність планового матеріалу щодо фактичних меж користування із геодезичними даними, які були надані для виготовлення Державного акту спадкодавця.

Частина земельної ділянки площею 0,0048 га за адресою: АДРЕСА_2 , яка фактично з 1998 року на підставі свідоцтва на право власності на дачу №3-1032 від 02.03.1998 року виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів та технічного паспорту на дачу №36 від 23.10.1997 року знаходилася в користуванні ОСОБА_5 , але на підставі геодезичної помилки незаконно передана у власність суміжному землекористувачу ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД за №046086, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4162 від 01.08.2000 року.

Також виявлена невідповідність планового матеріалу щодо фактичних меж користування із геодезичними даними, які були надані для виготовлення Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_6 .

На сторінці 11 плану архівного матеріалу по виготовленню Державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_6 межа користування проходить по зовнішній межі будівель, що знаходились у власності ОСОБА_5 , але на плані, відображеному на Державному акті, межа ділянки проходить по будівлям позивача.

У зв`язку з тим, що позивач юридично позбавлений в порядку спадкування зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку площею 0,0285 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до меж плану Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010670 від 20.09.1999 року, з причин того, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД за №046086, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4162 від 01.08.2000 року, розроблений з помилками в частині площі та конфігурації, що призвело до укладення неправомірного договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. від 22.09.2006 року за №6473, на користь відповідача, та видачу останньому Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №653784 від 13.11.2007 року, позивач вважає за необхідне визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД за №046086 і його державну реєстрацію, визнати недійсним договір дарування №6473 від 22.09.2006 року, та визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №653784 від 13.11.2007 року та його державну реєстрацію, оскільки було здійснено відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 загальною площею 0,0488 га, частина якої площею 0,0048 га знаходилася у власності ОСОБА_5 у складі її ділянки площею 0,0285 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; відчужуючи вказану земельну ділянку, як покупець так і продавець помилялися щодо площі та конфігурації ділянки, також щодо можливості володіння та користування частиною ділянки площею 0,0048 га тому вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним та скасування державних актів, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсною та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень - залишено без задоволення.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що договір дарування земельної ділянки площею 488 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_6 безоплатно передала ОСОБА_7 у власність земельну ділянку, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідають вимогам чинного законодавства, і підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Обраний позивачем спосіб захисту є таким, що передбачений чинним законодавством, однак не є ефективним у даній ситуації, укладені договір дарування земельної ділянки площею 488 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 22.09.2006 року, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року, не порушують прав позивача, а визнання вказаних договорів недійсними не надасть ОСОБА_1 можливості ні на отримання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , та свідоцтва на право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», ні тим більше на земельну ділянку із більшою на 47 кв.м. площею.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що саме земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , фактична площа якої складає 0,0337 га, з боку ОСОБА_1 не відповідає Технічній документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_5 та самому Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року, а саме більше на 47 кв.м., що підтверджено висновком земельно-технічної експертизи №23-1383 від 27.12.2023 року.

Суд враховує і те, що як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_6 у 1999 році та у 2000 році без застережень підписали акти погодження меж в натурі, ОСОБА_5 було передано земельну ділянку площею 285 кв.м, а ОСОБА_6 - 488 кв.м.

Таким чином, спадкодавець ОСОБА_5 була згодна із виділенням їй саме 0,0285 га.

Той факт, що ОСОБА_5 фактично користувалася площею більшою ніж було зазначено у її державному акті, не може бути підставою для визнання недійсними правовстановлюючих документів відповідачів.

Враховуючи наведене, оскільки судом встановлено відсутність порушень прав позивача у спірних правовідносинах з боку відповідачів, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ІV-ОД за №046086, зареєстрованого в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за №4162 від 01.08.2000 року, і його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. від 22.09.2006 року за №6473; визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ЯЕ №653784 від 13.11.2007 року та його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. від 12.12.2021 року за №6160; визнання недійсною та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0440 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка за конфігурацією та площею є ділянкою з первісною площею 0,0488 га за вирахуванням спірної частини площею 0,0048 га, що належить ОСОБА_1 у складі земельної ділянки площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає залишенню без задоволення.

цінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , права власності на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року; визнання за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», що складаються з дачі (48 кв.м.), літньої кухні (57 кв.м.), навісу (23 кв.м.), огорожі і мостіння та відповідають свідоцтву про право власності ОСОБА_5 від 02.03.1998 року за №3-1032, виданому Виконавчим комітетом Одеської міської ради та зареєстрованому Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06.03.1998 року під №55 на сторінці 16 книги 11с, задоволенню не підлягає у зв`язку із пред`явленням цих позовних вимог до вказаних відповідачів, які не є належними.

Суд виходить з того, що суміжні землекористувачі (на теперішній час - ОСОБА_3 , а раніше ОСОБА_2 ) не є належними відповідачами за позовною вимогою про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 3/1000 частини ДБК «Соняшне» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки жодним чином це право не оспорюють, та взагалі жодним чином не порушують прав позивача.

Адже саме ОСОБА_5 за життя користувалася більшою площею земельної ділянки, ніж їй належало згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року, що призвело до відповідного зменшення площі земельної ділянки відповідачів.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якому просить суд скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси 23 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване судове рішення незаконним, необґрунтованим та таким що підлягає скасуванню.

Вказує, що в матеріалах справи існують два неспростовних докази - лист ДП "Укргеоінформ" та висновок експертизи від 27.12.2023 за № 23-1383 Одеського науково - дослідного інституту судових експертиз, про помилкову передачу частини земельної-ділянки площею 47 кв.м. якою більш 25 років володіє та користується родина ОСОБА_10 , яка фізично знаходиться під будівлями ОСОБА_10 і всередині їхньої ділянки, обмеженої огорожею, але яка помилкова включена до державного акту спочатку ОСОБА_6 , потім після дарування - до державного акту ОСОБА_11 . І наприкінці після купівлі - продажу потрапила у власність ОСОБА_3 ..

Виходячи з наведеного суд повинен був судовим рішенням скасувати зазначені державні акти на право власності на землю, визнати недійсними нотаріальні договори та припинити право власності ОСОБА_3 на спірну частину земельної ділянки площею 47 кв. м. у складі ділянки площею 488 кв. м. на підставі норм матеріального права Земельного та Цивільного кодексу України.

Але суд, невірно трактуючи докази, не звертаючи уваги на беззаперечні факти порушення прав на землю ОСОБА_1 , та посилаючись на постанови ВСУ, які не містять висновків у подібних правовідносинах, відмовив у задоволенні позову.

Вказує, що висновок експерта, який ліг в основу рішення, був складений недбало, рясніє грубими помилками та необґрунтованими відповідями.

Зазначає, що помилку було допущено саме при формуванні ділянки ОСОБА_6 ..

Суд встановлює факт перетинання земельних ділянок ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ), дані експертизи говорять про те, що частина земельної ділянки площею 0.0285 га (клаптик 47 кв. м.), для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і знаходиться у володінні і фактичному користуванні ОСОБА_1 , була помилково включена в межі земельної ділянки, яка-за Державним актом на право власності на землю серії ІV-ОД за №046086 від 01.08.2000 року передана ОСОБА_6 , але робить протилежний висновок про те, що державні акти відповідачів та нотаріальні договори, якими по суті передавалася у власність частина площею 47 кв. ж земельної ділянки площею 285 кв. м. ОСОБА_5 третім особам без відома власника, є дійсними та законними.

При укладенні низки договорів між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , при складанні державних актів на право власності на землю, сторони договорів не мали повне уявлення про предмет договорів, вони не знали, що розпоряджаються частиною чужої земельної ділянки, тому такі договори (та видані на їх підстави державні акти) повинні бути визнані недійсними у судовому порядку.

Визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки площею 488 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 22.09.2006 року, купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року, та державних актів на право власності на ці земельні ділянки зі скасування права власності ОСОБА_3 на зазначену земельнуділянку є єдиним належним способом захисту прав позивача, так як без анулювання цих документів не припиниться право відповідача на спірну частину площею 47 кв. м. земельної ділянки, яка за документами належить ОСОБА_3 , але знаходиться 25 років у фактичному володінні та користуванні родини ОСОБА_10 (на цьому клаптику також розміщені об`єкти нерухомості ОСОБА_10 ).

Скаржник категорично не згодний з тим, що в даному спорі суд вважає ОСОБА_11 та: ОСОБА_3 , неналежними відповідачами, з підстав не подібності правовідносин в нашому спорі та справах ВСУ, на які посилався Київський районний суд міста Одеси.

Вказує, що ОСОБА_1 не пропускав строк на прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його дружини - ОСОБА_5 ..

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і саме в його правовстановлюючому |документі відображено право на спірну частину площею 47 кв.м. земельної ділянки. І ніяких підстав набути право власності на цей спірний клаптик землі площею 47 кв, м. у Одеської міської ради немає.

Та зазначає, що у випадку , не існування перетину земельних ділянок приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова ІІ:В., не мала б підстав для відмови у проведенні нотаріальних дій та видала б ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомості порядку спадкування за законом.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване без змін.

В обґрунтування зазначає, що рішення є законним та обгрунтованим.

Щодо явки сторін.

Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 був укладений шлюб 07.08.1976 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблений запис за № 1200.

Відповідно до свідоцтва про право власності на дачу №3-1032 від 02.03.1998 року, виконавчий комітет Одеської міської ради народних депутатів посвідчив, що 3/1000 ДБК «Соняшне» належить ОСОБА_5 на праві особистої власності, свідоцтво видане на підставі технічного паспорту від 23.10.1997 року, довідки ДБК «Соняшне» від 26.02.1998 року за №13/98, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД №010670 від 20.09.1999 року земельна ділянка площею 0,0285 га за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 13.11.1998 року №972.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю ІV-ОД №045086 від 01.8.2000 року земельна ділянка площею 0,0488 га, за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 14.09.1999 року №333ХХІІІ.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 22.09.2006 року, ОСОБА_6 безоплатно передала ОСОБА_7 у власність земельну ділянку площею 488 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Берлін Федеративної Республіки Німеччина, що підтверджується Випискою з реєстрації смерті 3 S 3031/2018 від 11.09.2018 року Земельного відомства з питань громадян і порядку Штеглітц - Целендорф міста Берлін.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 01.10.2018 року заведено спадкову справу № 14/2018 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи 63075035 від 01.10.2018 року за № 53504293.

До складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010670 від 20.09.1999 року.

19.08.2021 року за № 270/02-14 нотаріусом Колмаковою Н.В. було отримано лист ТОВ «Південний інститут ґрунтів і грунтоведення» про неможливість реєстрації права у Державному земельному кадастрі України Державного акту на право власності на землю серії І-ОД № 010670 у зв`язку з накладенням геодезичних даних (снуванням перетину) на суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105, яка належить відповідачці ОСОБА_7 на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. 22.09.2006 року за № 6473 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 653784 від 13.11.2007 року.

Відповідно відповіді від 19.08.2021 року за № 107/02-14 Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. позивача повідомлено, що відповідно до пункту 4.12. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусу України Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0.0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути видане, та запропонувала звернутися до судових органів.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.12.2021 року, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0488 га, в тому числі за угіддями: рілля - 0,0344 га, капітальна - 0,0103 га, прибудинкова територія - 0,0041 га, а ОСОБА_3 прийняв майно і сплатив за нього оговорену грошову суму. Місце розташування земельної ділянки - АДРЕСА_2 . Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва. Категорія земель - землі рекреаційного призначення. Кадастровий номер - :27:010:0105.

Земельна ділянка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 653784, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 13.11.2007 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №73.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 має площу 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, знаходиться в приватній власності, цільове призначення земельної ділянки - землі рекреаційного призначення, для індивідуального дачного будівництва.

Згідно висновку земельно-технічної експертизи №23-1383 від 27.12.2023 року згідно результатів топографо-геодезичних вишукувань земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 має конфігурацію неправильного багатокутника з наступним розміром фактичних меж (у Додатку Б зображено зеленим кольором) (м): від точки 1 до точки 2 - 3,83; від точки 2 до точки 3 - 13,66; від точки 3 до точки 4 - 6,99; від точки 4 до точки 5 - 11,01; від точки 5 до точки 6 - 10,00; від точки 6 до точки 7 - 4,78; від точки 7 до точки 8-6,19; від точки 8 до точки 9 - 6,82; від точки 9 до точки 10-6,91; від точки 10 до точки 11 - 3,62; від точки 11 до точки 12 - 1,38; від точки 12 до точки 13 - 2,97; від точки 13 до точки 14 - 3,78; від точки 14 до точки 15 - 3,04; від точки 15 до точки 1 - 2,99. Фактична площа земельної ділянки складає 0,0337 га. Детальніше зображено в Додатку Б до висновку експерта № 23-1383.

Згідно результатів топографо-геодезичних вишукувань земельна ділянка за пресою: АДРЕСА_2 має конфігурацію неправильного багатокутника з наступним розміром фактичних меж (у Додатку Б зображено синім кольором) (м): від точки 1 до точки 2 - 3,53; від точки 2 до точки 3-3,63; від точки 3 до точки 4 - 3,14; від точки 4 до точки 5 - 3,28; від точки 5 до точки 6 - 3,32; від точки 6 до точки 7 - 4,13; від точки 7 до точки 8 - 6,05; від точки 8 до точки 9 - 21,55; від точки 9 до точки 10 - 14,11; від точки 10 до точки 11 - 11,01; від точки 11 до точки 12 - 6,99; від точки 12 до точки 1 - 13,66. Фактична площа земельної ділянки складає 0,0447 га. Детальніше зображено в Додатку Б до висновку експерта № 23-1383.

Фактичне користуванні земельною ділянкою, площею 0,0285 га, для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_1 не відповідає Технічній документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_5 та самому Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року. При цьому, в частині загальної фактичної площі, також, не відповідає рішенню ВК ОМР №972 від 13.11.1998 року, а саме більше на 47 кв.м.,

Фактичне користування земельною ділянкою, площею 0,0488 га, для дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :27:010:0105, з боку ОСОБА_3 , право власності на яку належить останньому на підставі договору купівлі- продажу, укладеного 12.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за №6160, не відповідає Технічній документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_6 та самому Державному акту на права приватної власності на землю серії ІУ-ОД за №046086 від 01.08.2000 року. При цьому, в частині загальної фактичної площі, також, не відповідає рішенню ОМР №333-ХХІ1І від 14.09.1999, а саме менше на 47 кв.м.

В ході співставлення цифрових моделей земельних ділянок за каталогами координат з Технічних документацій на досліджуванні земельні ділянки з фактичними межами, данні про які було отримано під час обстеження земельних ділянок, встановлено, що є накладання (перетин) земельної ділянки, площею 0,0285 га, для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,0488 га для дачного будівництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :27:010:0105.

Детальніше межі перетину описано у дослідницькій частині висновку по 1-6 питаннях. Графічно накладання зображено у Додатку Б до висновку експерта № 23-1383 жовтим кольором.

В результаті проведених досліджень експерт дійшов висновку, що під час складання Технічної документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_5 було включення частини земельної ділянки площею 0,285 та, для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і знаходиться у володінні і фактичному користуванні ОСОБА_1 в межі земельної ділянки, яка-за Державним актом на право власності на землю серії ІУ-ОД за №046086 від 01.08.2000 року передана ОСОБА_6 .

Детально вищевикладене описано у дослідницькій частині висновку по 1-6 питаннях.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЗК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

За змістом ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент отримання державних актів) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Відповідно до пунктів 2 та 10 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Із 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

У даній справі встановлено, що земельна ділянка позивача ОСОБА_1 площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку він має намір отримати в спадщину після смерті дружини ОСОБА_5 , перетинається із межами земельної ділянки, площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_6 , а в подальшому відчужена нею на користь доньки ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 22.09.2006 року, якою в подальшому відчужено вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2021 року ОСОБА_3 , і через існування перетину цих земельних ділянок, позивач вважає, що відповідачами порушені його права та він не має можливості оформити право на землю в порядку спадкування, у зв`язку з чим просить визнати недійсними договір дарування земельної ділянки площею 488 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 22.09.2006 року, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Судом встановлено, що договір дарування земельної ділянки площею 488 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого ОСОБА_6 безоплатно передала ОСОБА_7 у власність земельну ділянку, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідають вимогам чинного законодавства, і підстави для визнання їх недійсними відсутні, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

При розгляді позову про визнання недійсним правочину судом має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20.

Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що суд, який розглядає справу має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Захист цивільних прав - це передбачені способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у відповідних статтях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (п. 14).

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Але це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається в його сторони.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

При цьому в постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас суд має визначитися із ефективністю такого способу (з`ясувати можливість проведення двосторонньої реституції, її вплив на відновлення прав держави). Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є таким, що передбачений чинним законодавством, однак не є ефективним у даній ситуації, укладені договір дарування земельної ділянки площею 488 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 22.09.2006 року, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0488 га, кадастровий номер :27:010:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 від 20.12.2021 року, не порушують прав позивача, а визнання вказаних договорів недійсними не надасть ОСОБА_1 можливості ні на отримання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , та свідоцтва на право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», ні тим більше на земельну ділянку із більшою на 47 кв.м. площею.

При цьому, судовим розглядом встановлено, що саме земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , фактична площа якої складає 0,0337 га, з боку ОСОБА_1 не відповідає Технічній документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_5 та самому Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року, а саме більше на 47 кв.м., що підтверджено висновком земельно-технічної експертизи №23-1383 від 27.12.2023 року.

Колегія суддів враховує і те, що як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_6 у 1999 році та у 2000 році без застережень підписали акти погодження меж в натурі, ОСОБА_5 було передано земельну ділянку площею 285 кв.м, а ОСОБА_6 - 488 кв.м.

Таким чином, спадкодавець ОСОБА_5 була згодна із виділенням їй саме 0,0285 га.

Той факт, що ОСОБА_5 фактично користувалася площею більшою ніж було зазначено у її державному акті, не може бути підставою для визнання недійсними правовстановлюючих документів відповідачів.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Таким чином, оскільки судом встановлено відсутність порушень прав позивача у спірних правовідносинах з боку відповідачів, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ІV-ОД за №046086, зареєстрованого в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю за №4162 від 01.08.2000 року, і його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. від 22.09.2006 року за №6473; визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , серії ЯЕ №653784 від 13.11.2007 року та його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. від 12.12.2021 року за №6160; визнання недійсною та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :27:010:0105 площею 0,0488 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0440 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка за конфігурацією та площею є ділянкою з первісною площею 0,0488 га за вирахуванням спірної частини площею 0,0048 га, що належить ОСОБА_1 у складі земельної ділянки площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.

Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, судова колегія вважає що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , права власності на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності спадкодавця на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року; визнання за ним в порядку спадкування за законом після його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , право власності на 3/1000 частини ДБК «Соняшне», що складаються з дачі (48 кв.м.), літньої кухні (57 кв.м.), навісу (23 кв.м.), огорожі і мостіння та відповідають свідоцтву про право власності ОСОБА_5 від 02.03.1998 року за №3-1032, виданому Виконавчим комітетом Одеської міської ради та зареєстрованому Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 06.03.1998 року під №55 на сторінці 16 книги 11с, задоволенню не підлягає у зв`язку із пред`явленням цих позовних вимог до вказаних відповідачів, які не є належними.

Судова колегія виходить з того, що суміжні землекористувачі (на теперішній час - ОСОБА_3 , а раніше ОСОБА_2 ) не є належними відповідачами за позовною вимогою про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0285 га для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 3/1000 частини ДБК «Соняшне» в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки жодним чином це право не оспорюють, та взагалі жодним чином не порушують прав позивача.

Адже саме ОСОБА_5 за життя користувалася більшою площею земельної ділянки, ніж їй належало згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №010670 від 20.09.1999 року, що призвело до відповідного зменшення площі земельної ділянки відповідачів.

ВС підкреслив, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Також ВС зазначив, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що висновок експертизи від 27.12.2023 № 23-1383 рясніє грубими помилками та зазначено на неточності висновку, незгоду в висновками експерта та наведені розмірковування позивача про помилки при складанні висновку експерта.

Проте під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не скористався своїм правом призначення повторної експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає тсумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року №8 повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Таким чином під час розгляду справи у суді першої інстанції висновок не викликав сумнівів, а отже позивач не вбачав підстав для заявлення клопотання про призначення повторної експертизи з належним обґрунтуванням підстав для проведення повторної експертизи.

Крім того, висновок експерта був оцінений судом у сукупності з іншими доказами справи.

Представник позивач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що у справі наявні два неспростованих докази лист ДП «Укргеоінформ» та висновок експертизи від 27.12.2023 № 20-1383, у яких вказано про помилкову передачу частини земельної ділянки площею 47 кв.м., якою користуються сім`я ОСОБА_10 .

Проте колегія суддів зазначає, що цими документами визначено, що ОСОБА_5 користуються, а не мають зареєстроване право власності на спірну частину земельної ділянки. Право власності на частину земельної ділянки площею 47 кв.м. належить відповідачу на підставі належним чином зареєстрованих правовстановчих документів.

Крім того, право власності на спірну частину земельної ділянки площею 47 кв.м. ніколи не належало дружині позивача. Проте у своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що спірна земельна ділянка площею 47 кв.м. входить до складу земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Такі твердження позивача спростовуються висновком експертизи, у якому зазначено, що згідно результатів топографо-геодезичних вишукувань земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 має конфігурацію неправильного багатокутника. Фактична площа земельної ділянки складає 0,0337 га. Фактичне користування земельною ділянкою площею 0,0285 га, для експлуатації дачних будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_1 не відповідає Технічній документації щодо складання державного акту на ім`я ОСОБА_5 та самому Державному акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 010670 від 20.09.1999.

При цьому, в частині загальної площі, також, не відповідає рішенню ВК ОМР № 972 від 13.11.1998, а саме більше на 47 кв.м.

Таким чином, позивач намагається визнати право власності на частину земельної ділянки, яка йому не належить, але він нею користується, та намагається позбавити відповідача права власності на частину земельної ділянки, яку він набув у власність відповідно до договору купівлі-продажу.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до непогодження з висновком суду першої інстанції та власного тлумачення норм законодавства.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кравченка Олексія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко