ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5936/25

Головуючий у першій інстанції Діденко А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1707/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив: визнати незаконним та скасувати п. 2.5 рішення Чернігівської міської ради від 24 грудня 2020 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:7777 площею 0,1000 га, вулиця біля будинку по АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:7777 площею 0,1000 га, вулиця біля будинку по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що оспорюваним пунктом рішення Чернігівської міської ради від 24 грудня 2020 року передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га, біля будинку по АДРЕСА_1 . Відповідне речове право зареєстровано за відповідачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 11 жовтня 2024 року ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , який наразі є власником землі.

Указував, що спірна земельна ділянка відведена у власність ОСОБА_2 з порушенням вимог ст. 20, 51, 52, 83, 118, 121 ЗК України, Законів України «Про основи містобудування» та «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки як на момент видачі Чернігівською міською радою розпорядження, так і на час звернення до суду вона відноситься до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування, що підтверджується генеральним планом м. Чернігова, затвердженим рішенням Чернігівської міської ради від 25 грудня 2003 року. Статтею 20 ЗК України визначено порядок встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок, проте ні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд біля будинку по АДРЕСА_1 , ні рішення Чернігівської міської ради від 24 грудня 2020 року, яким затверджено цей проект землеустрою, не містять інформації щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із «земель рекреаційного призначення» на «землі житлової та громадської забудови». Наразі існує заборона передачі у приватну власність фізичних осіб в порядку безоплатної приватизації земель рекреаційного призначення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду.

Прокурор наголошував на правильності обраного способу захисту, зазначивши, що зважаючи на приписи ч. 2 ст. 16 ЦК України та усталену практику розгляду Верховним Судом справ аналогічної категорії, порушені права та законні інтереси територіальної громади м. Чернігова у цих правовідносинах підлягають захисту, в першу чергу, шляхом визнання недійсним п. 2.5 рішення Чернігівської міської ради від 24 грудня 2020 року, оскільки саме оспорюване рішення органу місцевого самоврядування стало підставою вибуття спірної землі з комунальної власності попри законодавчу заборону.

Ураховуючи наявність порушення інтересів держави та відсутність органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції та представницькі повноваження у цій сфері, наявні правові підстави для пред`явлення позову прокуратурою, яка набула статус позивача, в межах повноважень, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та ЦПК України.

Одночасно з позовом заступником керівника Чернігівської окружної прокуратури скеровано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:038:7777, вулиця біля будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 .

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2025 року заяву заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури задоволено. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:038:7777, вулиця біля будинку по АДРЕСА_1 (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 57068149 від 11 жовтня 2024 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію 75505251 від 11 жовтня 2024 року), зареєстровану за ОСОБА_1 , до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року позовну заяву заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння визнано неподаною та повернуто позивачу разом з усіма доданими до неї документами. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2025 року у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:038:7777, вулиця біля будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури, вважаючи ухвалу суду такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник вважає, що судом неправильно застосовані положення ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» в частині умов та порядку компенсації органом державної влади добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна. Наведеним законом доповнено ст. 390 ЦК України ч. 5, за змістом якої суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Подання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна передбачено ч. 4 ст. 177 ЦПК України. Тобто, за змістом наведених норм механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави, застосовується виключно у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач.

Прокурор зазначає, що, незважаючи на набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у спосіб, який за формальними ознаками є законним (юридичне оформлення права власності відповідача стало можливим на підставі укладеного договору купівлі-продажу), добросовісність володільця передбачає розумну обачність набувача, яка включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна. На важливості встановлення розумної обачності, як критерію добросовісності набувача, наголошує Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц та інш.

Наголошує на тому, що ОСОБА_1 , будучи депутатом Чернігівської міської ради, проявивши розумну обачність та маючи можливість ознайомитися з Генеральним планом м. Чернігова та планом зонування території міста, за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям земельної ділянки у власність, міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка належить до земель рекреації, а не до земель будівництва і обслуговування житлового будинку. Незважаючи на наявність в матеріалах проекту землеустрою щодо відведення землі ОСОБА_2 інформації про те, що земельна ділянка знаходиться в зоні озеленення загального користування та межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 (від А до Б) та із землями комунальної власності Чернігівської міської ради (від Б до А), а не знаходиться біля буд. АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не пересвідчився в тому, що земля, яка набувається ним у власність, не має спеціального статусу і не перебуває під особливою державною охороною, що, в свою чергу, свідчить про його недобросовісність. Визначення предмета і підстав позову є правом позивача, а вирішення питання щодо добросовісності (недобросовісності) відповідачів у спірних правовідносинах має здійснюватися судом на стадії ухвалення рішення, і суд не вправі відхиляти відповідні твердження позивача ще на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Скаржник стверджує, що невнесення прокурором вартості майна виключає можливість ухвалення рішення про витребування нерухомого майна лише від добросовісного набувача, але не виключає можливості витребування майна у недобросовісного набувача. У випадку, якщо недобросовісність набувача підтверджено в ході розгляду справи, суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України, а у разі спростування відповідних доводів прокурора і встановлення обставин добросовісності відповідача відмовляє у його задоволенні, застосовуючи відповідну норму матеріального права та указуючи на невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду. Оскільки прокурором наголошується саме на недобросовісності ОСОБА_1 , як набувача землі, то посилання суду про порушення позивачем вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України є безпідставними.

Звертає увагу суду на те, що на виконання вимог ухвали суду від 01 серпня 2025 року прокуратурою скеровано запити до експертних установ щодо проведення грошової оцінки спірної земельної ділянки, у проведенні якої ПП «Десна-Експерт-М» заявнику відмовлено через те, що замовниками такої оцінки можуть бути власники або користувачі нерухомого майна, а також через відсутність можливості забезпечення безперешкодного доступу суб`єкта оціночної діяльності до земельної ділянки. Чернігівський НДЕКЦ повідомив, що термін проведення судової грошової оцінки землі складатиме до 6 місяців та необхідність надання правовстановлюючих документів. Зважаючи на відповіді експертних установ, а також приписи ст. 1, ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та ст. 103, 104 ЦПК України, прокурор у цьому випадку не може бути замовником оцінки землі.

У наданому відзиві представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Малай А.В., вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Сторона відповідача зазначає, що ст. 177 ЦПК України чітко встановлено вимоги відносно документів, які повинні додаватися до позовної заяви, зокрема, абз. 2 ч. 4 указаної норми передбачено надання прокурором у разі подання позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача документів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка якого здійснена на дату подання позову. Посилання прокурора про неможливість проведення оцінки, відсутність коштів є безпідставними, оскільки норми ЦПК України мають найвищий пріоритет під час вирішення процесуальних питань, пов`язаних із залишенням позовної заяви без руху чи її повернення.

Указує, що ст. 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. 12 лютого 2022 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, а 11 жовтня 2024 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу щодо цієї ділянки. Відповідач не знав і не міг знати про наявність претензій прокуратури до набуття ОСОБА_2 права власності на землю, тому єдиною належною формою захисту інтересів територіальної громади є звернення з позовом на підставі ст. 388 ЦК України. Жоден нормативно-правовий акт не надає право органам прокуратури, за відсутності вироку суду, самостійно констатувати факт незаконного придбання майна (земельної ділянки) за умови наявності оплатного правочину, за яким її набуто.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що оцінка статусу власника майна як добросовісного або недобросовісного не може здійснюватись судом на стадії вирішення питання про прийняття віндикаційного позову до розгляду або його залишення без руху. Таку оцінку суд може здійснити лише під час ухвалення рішення по суті спору. Класифікація ж відповідача саме як недобросовісного набувача на стадії відкриття провадження за формальним критерієм його визначення в позовній заяві прокурора суперечила б принципу презумпції правомірності набуття майна, який закріплено в ч. 2 ст. 328 ЦК України.

Чернігівською міською радою та ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, ураховуючи наступне.

Дійшовши висновку про визнання позовної заяви заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури про витребування майна з чужого незаконного володіння неподаною та її повернення позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 16, 386- 390 ЦК України не вирізняють такого окремого способу захисту прав, як витребування майна в недобросовісного набувача. Загальноприйнятним способом захисту прав є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Питання ж добросовісності або недобросовісності набувача майна є одним із питань, які суд вирішує при прийнятті рішення за віндикаційним позовом, і ця обставина статус власника як добросовісного або недобросовісного, є однією із тих, з якими закон пов`язує можливість або неможливість задоволення віндикаційного позову.

Районний суд указав, що, беручи до уваги унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна, відсутні підстави в межах цієї справи застосувати норми ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» у такий спосіб, який би нівелював саму суть ухваленого нормативного акта шляхом формальної класифікації відповідача саме як недобросовісного набувача майна ще на стадії відкриття провадження у справі, і як наслідок позбавивши його визначеного законом права на компенсацію порушеного права у разі, якщо суд не дійде висновку про недобросовісність набувача майна у ході розгляду справи. Законом визначено чіткий процесуальний порядок дій учасників справи при зверненні із позовами такої категорії, згідно з яким внесення суми компенсації передує відкриттю провадження у справі та її розгляду по суті (а не навпаки, як наголошує позивач), і суд не має повноважень змінювати такий порядок на власний розсуд.

Суд виснував, що, незважаючи на наявність суперечностей між ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та ч. 5 ст. 390 ЦК України, така неузгодженість сама по собі не може виступати дійсною перешкодою в укладенні відповідного договору, оскільки, норми ст. 390 ЦК України прямо уповноважують прокурора виступити суб`єктом замовлення оцінки нерухомого майна та можуть виступати прямою правовою підставою укладення договору з суб`єктом оціночної діяльності. У листі Чернігівського НДЕКЦ йдеться про неможливість проведення оцінки у зв`язку із відсутністю в прокуратури правовстановлюючих документів та документації із землеустрою щодо земельної ділянки. Разом з тим, у справі відсутні докази вжиття органом прокуратури заходів, спрямованих на отримання у своє розпорядження копій правовстановлюючих документів та документації із землеустрою, та заходів щодо вирішення питання про проведення такої оцінки на підставі копій документів. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не було вжито достатніх дій, спрямованих на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків позовної заяви у визначений судом строк.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У липні 2025 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив: визнати незаконним та скасувати п. 2.5 рішення Чернігівської міської ради від 24 грудня 2020 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність безоплатно ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:038:7777 площею 0,1000 га; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 указану земельну ділянку на користь територіальної громади м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради (т. 1 а.с. 2-23). Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що відповідачці ОСОБА_2 земельну ділянку передано у власність з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 83 ЗК України, оскільки і на момент розпорядження нею Чернігівською міською радою, і на час звернення з позовом її віднесено до земель рекреаційного призначення, зелених насаджень загального користування. Зважаючи на те, що 11 жовтня 2024 року ОСОБА_2 шляхом продажу відчужила земельну ділянку ОСОБА_1 , він є недобросовісним набувачем, що є підставою для витребування землі з незаконного володіння відповідача.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 серпня 2025 року позовну заяву заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури залишено без руху через її невідповідність вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України. Суд зазначив, що прокурором не дотримано вимог закону щодо проведення оцінки земельної ділянки, яка є предметом позову, та не внесено на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки (т. 2 а.с. 15-20). Позивачу надано 10-денний строк для усунення наведених недоліків з дня отримання копії ухвали суду.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 серпня 2025 року клопотання представника позивача про продовження процесуального строку задоволено та продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви до 08 вересня 2025 року (т. 2 а.с. 35-37).

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху 28 серпня 2025 року Чернігівською окружною прокуратурою через систему «Електронний суд» надіслано письмові пояснення (т. 2 а.с. 42-44), в яких позивач зазначив, що ним скеровано листи до Чернігівського НДЕКЦ МВС України та ПП «Десна-Експерт-М» з проханням провести експертно-грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :00:01:038:7777.

Позиція прокурора зводиться до неможливості виконання ухвали суду з тих підстав, що державний орган не є власником спірної земельної ділянки, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не може виступати замовником оцінки земельної ділянки. Крім того, не будучи власником майна, прокурор не може забезпечити доступ оцінювачів до земельної ділянки для забезпечення її огляду та позбавлений можливості надати оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Підтверджуючи наведені доводи, прокурор надав копії листів ПП «Десна-Експерт-М» від 11 серпня 2025 року (т. 2 а.с. 48) та Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 25 серпня 2025 року (т. 2 а.с. 50), якими експертні установи повідомили про неможливість проведення експертизи за зверненням прокурора.

Позивач наголошував на тому, що заявлена ним вимога про витребування майна стосується позбавлення права власності на землю саме недобросовісного набувача, тому положення ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» не поширюються на ці правовідносини, і прокурор, звернувшись з цим позовом, не був зобов`язаний вносити грошові кошти на депозитний рахунок суду.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим, зокрема, ст. 175, 177 ЦПК України.

09 квітня 2025 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (далі Закон № 4249-ІХ), яким ст. 390 ЦК України було доповнено ч. 5, відповідно до якої суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Для реалізації цієї норми матеріального права у процесуальному законі здійснено відповідні зміни, зокрема, ч. 4 ст. 177 ЦПК України було доповнено абзацом такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму.»

Отже, ст. 177 ЦПК України чітко визначено перелік документів, які позивач зобов`язаний додати до позовної заяви.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.ст. 175, 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Вирішуючи питання відповідності позовної заяви заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури вимогам, передбаченим ст. 175, 177 ЦПК України, суд першої інстанції визначив наступні недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі від 01 серпня 2025 року: позивачем не додано документ на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки, оцінка якої здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Апеляційний суд погоджується з мотивами ухвали про залишення позову без руху.

Прокурор, оскаржуючи ухвалу суду про повернення позовної заяви з підстав неусунення її недоліків у встановлений строк, наголошував на тому, що поданий ним позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є вимогою про витребування майна саме у недобросовісного набувача, у зв`язку з чим положення ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» не поширюються на ці правовідносини, і позивач, звернувшись з цим позовом, не був зобов`язаний вносити грошові кошти у розмірі вартості земельної ділянки на депозитний рахунок суду.

Такі доводи прокурора суд першої інстанції визнав необґрунтованими, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Аналізуючи положення ст. 16, 386-390 ЦК України, колегія суддів виходить з того, що наведені норми не вирізняють такого окремого способу захисту прав, як витребування майна у недобросовісного набувача. Як правильно зазначив суд першої інстанції, загальноприйнятним способом захисту прав є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Чи є набувач майна добросовісним або недобросовісним, суд вирішує під час встановлення фактичних обставин справи з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються.

Встановлення статусу власника майна, щодо якого ставиться питання про витребування, входить до предмету доказування і є однією із обставин, з якими закон пов`язує можливість або неможливість задоволення віндикаційного позову. Таким чином, визначення статусу набувача майна не може здійснюватись судом на стадії вирішення питання про прийняття віндикаційного позову до розгляду або його залишення без руху. Встановлення обставин правомірності/неправомірності набуття землі може бути здійснено судом лише під час ухвалення рішення по суті спору. Тобто, добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, що можуть про це свідчити.

Крім цього, класифікація відповідача саме як недобросовісного набувача на стадії відкриття провадження за формальним критерієм його визначення в позовній заяві прокурора суперечила б принципу презумпції правомірності набуття майна, який закріплено в ч. 2 ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Зміст заявлених вимог прокурором свідчить про те, що ОСОБА_1 , набуваючи за договором купівлі-продажу право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:038:7777 не діяв добросовісно та обачно і мав усвідомлювати можливість виникнення надалі ситуації, за якої до нього буде пред`явлено вимогу про витребування майна.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки, яка перебуває під посиленою правовою охороною держави, відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем на підставі ст. 387, 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 зробила висновок, в тому числі, про те, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16.

Отже, суд першої інстанції правильно виснував про те, що обставини добросовісності/недобросовісності набувача досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження. При цьому, факт недобросовісності набувача встановлюється судом на основі наданих сторонами та досліджених в ході судового розгляду доказів, а не виключно через вказівку опонента про його недобросовісність у поданому позові.

Суд відхиляє доводи прокурора про те, що визначення предмета і підстав позову є правом позивача, а тому суд не вправі відхиляти відповідні твердження прокурора ще на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Позивач діє від імені держави і не може мати переваг у цивільному процесі, лише стверджуючи певні обставини без їх належного доведення.

Доводи прокурора про те, що у випадку, якщо недобросовісність набувача буде підтверджено в ході розгляду справи, суд може задовольнити позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України, а у разі їх спростування і встановлення обставин добросовісності відповідача відмовити у його задоволенні, застосувавши відповідну норму матеріального права та пославшись на відсутність коштів на депозитному рахунку суду, нівелюють завдання цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, встановивши порушення порядку набуття особою землі у власність за підсумками судового розгляду, витративши відповідний процесуальний час на розгляд справи, фінансовий та людський ресурс, суд у підсумку не зможе ефективно захистити порушене право держави через недотримання позивачем норм процесуального права.

Зважаючи на наведене, невнесення прокурором на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна є не формальним недоліком, який існує лише на стадії прийняття позову до розгляду та дозволив залишити позов без руху. Зазначена обставина є істотною, оскільки об`єктивно унеможливлює завершити розгляд справи та ухвалити рішення з дотриманням вимог закону.

Колегія суддів виходить з того, що у зв`язку із внесеними законодавчими змінами прокурору було надано максимальний, в межах визначеного законом, строк для приведення позову у відповідність до актуальних норм процесуального кодексу. Відтак, право прокурора на звернення до суду не було обмежено, натомість надано можливість забезпечити виконання процесуальних приписів, що в свою чергу, дало б змогу вирішити справу з дотриманням процесуальних і матеріальних норм.

Стверджуючи про неможливість виконання ухвали суду про усунення недоліків, прокурор надав листи експертних установ Чернігівського НДЕКЦ та ПП «Десна-Експерт-М» про неможливість проведення експертно-грошової оцінки земельної ділянки.

У листі від 11 серпня 2025 року за підписом директора ПП «Десна-Експерт-М» повідомлено Чернігівську окружну прокуратуру про відсутність у неї підстав для замовлення оцінки майна у зв`язку з відсутністю доказів того, що земельна ділянка належить або перебуває у користуванні прокуратури на законних підставах. Зазначено, що відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку та доступу суб`єкта оціночної діяльності до неї суттєво ускладнює проведення експертної грошової оцінки.

Зміст листа т.в.о. директора Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 25 серпня 2025 року також свідчить про неможливість надання послуги з експертно-грошової оцінки земельної ділянки через відсутність у прокуратури правовстановлюючих документів та документації із землеустрою.

Районний суд вірно зазначив, що позивачем не вживалося достатніх заходів, спрямованих на отримання копій правовстановлюючих документів та документації із землеустрою щодо земельної ділянки, та вирішення питання про проведення грошової оцінки землі на підставі отриманих копій документів.

Законом визначено чіткий процесуальний порядок дій учасників справи при зверненні із позовами такої категорії, згідно з яким внесення суми компенсації передує відкриттю провадження у справі та її розгляду по суті (а не навпаки, як наголошує позивач), і суд не має повноважень змінювати цей порядок на власний розсуд.

Станом на 12 вересня 2025 року вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху прокурором не виконані, недоліки позову не усунуто, доказів внесення на депозитний рахунок Новозаводського районного суду м. Чернігова грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки з кадастровим номером :01:038:7777, оцінку якої здійснено у визначеному законом порядку, чинну на дату звернення з позовом, не подано. Апеляційний суд вважає, що зазначена обставина унеможливлює ухвалення рішення у справі, а відтак і вирішення питання про відкриття у ній провадження.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

ЄСПЛ констатує, що право на доступ до суду, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неусунення Чернігівською окружною прокуратурою у встановлений строк недоліків, указаних в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 01 липня 2025 року, у зв`язку з чим визнав позовну заяву неподаною та повернув її позивачу. Районний суд, дотримавшись положень ч. 7 ст. 185 ЦПК України, роз`яснив позивачу, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова