УХВАЛА

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 401/1707/24

провадження № 61-13673ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Абінбев Ефес Україна» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 серпня 2025року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Абінбев Ефес Україна», Дніпровського відділення Приватного акціонерного товариства «Абінбев Ефес Україна», третя особа - заступник головного виконавчого директора Дніпровського відділення Приватного акціонерного товариства «Абінбев Ефес Україна» Денис Хренов, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Абінбев Ефес Україна», Дніпровського відділення ПАТ «Абінбев Ефес Україна», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 1П від 17 травня 2024 року, поновити його на посаді старшого фахівця з продажу Дніпровського відділення ПрАТ «Абінбев Ефес Україна», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що оспорюваним наказом позивача звільнено з роботи на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності з 16 січня 2024 року по 17 травня 2024 року. Цей наказ є незаконним, оскільки у межах вказаного періоду він з 05 лютого 2024 року по 09 лютого 2024 року перебував у щорічній основній відпустці, а не на лікарняному.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2025 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано наказ заступника головного виконавчого директора Дніпровського відділення ПАТ «Абінбев Ефес Україна» № 1-П від 17 травня 2024 року «Про припинення трудового договору». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого фахівця з продажу Дніпровського відділення ПАТ «Абінбев Ефес Україна» з 18 травня 2024 року. Стягнено з ПАТ «Абінбев Ефес Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 травня 2024 року по 18 листопада 2024 року в сумі 180 557,46 грн.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 06 серпня 2025року рішення Світловодського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського відділення ПАТ «Абінбев Ефес Україна» скасовано, а провадження в цій частині закрито.

Рішення Світловодського районного суду Кіровоградської області від 22 січня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Абінбев Ефес Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено в частині застосованих судом правових норм, якими мотивоване рішення. В іншій частині рішення залишено без змін.

Суди встановили, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 16 січня 2024 року по 17 травня 2024 року, тобто впродовж чотирьох місяців та одного дня. Однак з 16 січня 2024 року по 02 лютого 2024 року та з 12 лютого 2024 року по 17 травня 2024 року позивач був відсутній на роботі у зв`язку із його непрацездатністю, що підтверджується електронними листками непрацездатності, а з 05 лютого 2024 року по 09 лютого 2024 року (робочі дні) - у зв`язку з перебуванням у щорічній оплачуваній відпустці. Тобто цей строк перервався у зв`язку з відпусткою позивача. Таким чином, зумовлений тимчасовою непрацездатністю строк нез`явлення позивача на роботу сумарно становить 3 місяці 21 день.

Суди зробили висновок, що періоди, коли працівник не з`являвся на роботу не у зв`язку із його тимчасовою непрацездатністю, а з будь-яких інших причин, не може включатися до безперервного строку, передбаченого пунктом 5 статті 40 КЗпП України, оскільки за змістом цієї спеціальної норми Кодексу відсутність працівника має бути обумовлена його тимчасовою непрацездатністю.

31 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ПАТ «Абінбев Ефес Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано норму матеріального права - пункт 5 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме здійснене її неправильне тлумачення, оскільки вказана норма передбачає, що лише відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами перериває передбачений вказаною нормою строк, суди обґрунтували оспорювані рішення помилковим висновком про те, що такий строк переривається також і щорічною відпусткою. Висновок Верховного Суду щодо застосування пункт 5 частини першої статті 40 КЗпП України за встановлених у справі обставин відсутній.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (180 557,46 грн).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Абінбев Ефес Україна» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 401/1707/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко