Справа № 142/287/23
Провадження № 22-ц/801/2088/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 рокуСправа № 142/287/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №142/287/23 за позовом ОСОБА_1 до Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та апеляційною скаргою відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року,

встановив:

В червні 2023 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій позивач просила суд поновити її на посаді вчителя хімії Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області з 18 серпня 2022 року, стягнути з Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2022 року по день винесення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом по Піщанському районному відділу освіти № 190 від 16.08.1978 року вона була зарахована на посаду учителя хімії Студенянської середньої школи Піщанського району Вінницької області з 15.08.1978 року. Рішенням 10-ої сесії Студенянської сільської ради 7-го скликання № 113 від 01.09.2016 року загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів села Студена Піщанського району Вінницької області передано до комунальної власності Студенянської об`єднаної територіальної громади Піщанського району Вінницької області. Рішенням 20-ої сесії Студенянської сільської ради 7-го скликання № 198 від 01.08.2017 року загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів села Студена Піщанського району Вінницької області перейменовано в Опорний навчальний заклад «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Піщанського району Вінницької області (далі - ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів»). Наказом по ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів» № 34-к/тр від 17.08.2022 року її було звільнено з посади учителя хімії у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України. Копію зазначеного наказу і трудову книжку вона отримала 26 серпня 2022 року. 30 березня 2023 року Опорний навчальний заклад «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Піщанського району Вінницької області перейменовано в Студенянський ліцей Тульчинського району Вінницької області. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним і необґрунтованим з наступних підстав. Позивач вказує, що на вимогу директора ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів» Багрій С.І. 05 травня 2020 року вона змушена була написати заяву про переведення її на роботу з безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року. Наказом по ОНЗ № 20-К/ТР від 19 червня 2020 року з нею на посаді учителя хімії з 30 червня 2020 року був припинений безстроковий трудовий договір та укладений строковий трудовий договір строком на 1 (один) календарний рік з 01 липня 2020 року до 30 червня 2021 року включно. Також позивач зазначає, що 18 серпня 2021 року на вимогу директора ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів» Багрій С.І. вона знову, змушена булана писати другу заяву про укладення строкового трудового договору терміном на 1 (один) рік з 18 серпня 2021 року до 17 серпня 2022 року. Наказом по ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів» № 36-К/ТР від 18 серпня 2021 року з нею на посаді учителя хімії повторно був укладений строковий трудовий договір строком на 1 (один) календарний рік з 18 серпня 2021 року до 17 серпня 2022 року включно. Позивач вказує, що підставою для написання нею зазначених заяв та видання директором ОНЗ Багрій С.І. зазначених наказів по ОНЗ був пункт 2 частини 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» № 463-1Х від 16.01.2020 року. Позивач зазначає, що укладення з нею повторного строкового трудового договору терміном на 1 (один) рік з 18 серпня 2021 року до 17 серпня 2022 року включно згідно наказу по ОНЗ «Студенянська ЗОШ І-ІІІ ступенів» № З6-К/ТР від 18 серпня 2021 року фактично було проведено відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 Закону № 463-ІХ від 16.01.2020 року та останнього речення абзацу другого пункту 2 частини 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 463-ІХ від 16.01.2020 року. Проте Рішенням КСУ № 1-р/2023 від 07.02.2023 року абзац третій частини другої статті 22 Закону № 463-ІХ від 16.01.2020 року був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) і втратив чинність з 07 лютого 2023 року. Крім того, відповідно до частини 2 статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. А тому, позивач вважає, що переукладений з нею строковий трудовий договір з 18 серпня 2021 року до 17 серпня 2022 року включно згідно наказу по ОНЗ «Студенянська ЗОШ 1-111 ступенів» № 36 К/ТР від 18 серпня 2021 року, є таким, шо був укладений на невизначений строк. На підставі викладеного позивач робить висновок про те, що відповідач не мав жодних правових підстав звільняти її з посади вчителя хімії 17.08.2022 року у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України згідно його наказу № 34 к/тр від 17 серпня 2022 року.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року Позов ОСОБА_1 до Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді вчителя хімії Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області з 18 серпня 2022 року.

Стягнуто з відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області, , на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку від дня звільнення 18 серпня 2022 року протягом одного року в загальному розмірі 105011,16 гривень, без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді вчителя хімії Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку допущено до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, в сумі 8750,93 гривень без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області, на користь ОСОБА_1 27262,20 гривень витрат за проведення експертиз по справі.

Стягнуто з відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області, на користь держави судовий збір 1073,60 гривень, за вимогою про поновлення на роботі.

Стягнуто з відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області, на користь держави судовий збір 1073,60 гривень, за вимогою про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення , яким стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2022 року по 04 серпня 2025 року в розмірі 314219,44 грн. В іншій частині рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року по даній справі залишити без змін. В апеляційній скарзі зазначила, що оскаржуване рішення суду прийнято неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року подано також Студенянським ліцеєм Тульчинського району Вінницької області, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначено, що оскаржуване рішення суду прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи не надходили.

Представник позивача адвокат Очеретний В.М. та позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримали просили суд її задовольнити, апеляційну скаргу відповідача просили залишити без задоволення.

Представник відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 15 серпня 1978 року, коли була прийнята на роботу вчителем хімії Студенянської середньої школи (запис № 1), відповідно до запису № 6 від 01.07.2020 року продовжила роботу на посаді вчителя хімії на умовах строкового трудового договору, та відповідно запису №7 - 17 серпня 2022 року була звільнена з посади вчителя хімії у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, (т.1 а.с. 5).

Відповідно до витягу з наказу опорного навчального закладу «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» № 20-К/ТР від 19 червня 2020 року «Про укладення строкового трудового договору з категорією педпрацівників, які отримують пенсію за віком» на підставі пункту 2 частини 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16.01.2020 року № 463-ІХ, пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України з учителем хімії ОСОБА_1 припинено безстроковий трудовий договір та укладено з нею трудовий договір строком на один календарний рік з 1 липня 2020 року по 30 червня 2021 року включно. (т.1 а.с.7)

Винесенню цього наказу передувала заява ОСОБА_1 про зміну умов трудового договору, а саме переведення з безстрокового трудового договору на строковий з 01.07.2020 по 30.06.2021 року. (т.1 а.с.6)

Також 19 червня 2020 року між опорним навчальним закладом «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» та ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір (контракт) з педагогічним працівником, який отримує пенсію за віком, положеннями якого визначено, що цей контракт є строковим трудовим договором з вчителем хімії, та укладений на строк з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року, та який може бути переукладений на новий строк за взаємною згодою сторін. (т.1 а.с. 33)

Відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 від 28 травня 2021 року про зміну умов трудового договору (т.1 а.с. 32) директором опорного навчального закладу «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» ОСОБА_2 винесено наказ № 35-К/ТР від 18 серпня 2021 року «Про продовження терміну строкового трудового договору з категорією педпрацівників, які отримують пенсію за віком» та продовжено термін строкового трудового договору до закінчення відпустки ОСОБА_1 з 01 липня 2021 року по 17 серпня 2021 року. (т.1 а.с.31)

Відповідно до витягу з наказу опорного навчального закладу «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» № 36-К/ТР від 18 серпня 2021 року «Про укладення строкового трудового договору з категорією педпрацівників, які отримують пенсію за віком» на підставі пункту 2 частини 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16.01.2020 року № 463-ІХ, пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України з учителем хімії ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір строком на один календарний рік з 18 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року включно. (т.1 а.с.9)

Винесенню цього наказу також передувала заява ОСОБА_1 від 18.08.2021 року про укладення строкового трудового договору на один рік з 18.08.2021 по 17.08.2022 року. (т.1 а.с.8)

Підписання контракту на вказаний період роботи позивач заперечувала, а згідно висновку експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 20 вересня 2024 року № СЕ-19/112-24/9057-ПЧ - підпис, розташований в розділі "Підписи сторін" колонці "Працівник:" графі "підпис, ініціали, прізвище" в строковому трудовому договорі (контракт) з педагогічним працівником, який отримує пенсію за віком від 18 серпня 2021 року, укладений між Опорним навчальним закладом «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» в особі директора Багрій Світлани Іванівни та ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. При цьому експертом досліджувався примірник контракту наданого стороною відповідача.

Наказом директора опорного навчального закладу «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» № 34-К/ТР від 17 серпня 2022 року «Про звільнення педагогічних працівників» ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя хімії з 17.08.2022 року. Підставою звільнення в наказі зазначено закінчення терміну строкового трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. (т.1 а.с.4)

Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 від 02 червня 2023 року, позивач зверталась до відповідача із заявою про прийняття на роботу та їй було відмовлено із-за відсутності вакантної посади вчителя хімії. (т.2 а.с. 167)

Також судом першої інстанції досліджено копію рішення Студенянської сільської ради № 1417 від 11 серпня 2022 року «Про зміну найменування закладу освіти та затвердження статуту в новій редакції» відповідно якого опорний навчальний заклад «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» перейменовано на Студенянський ліцей Тульчинського району Вінницької області, (т.1 а.с. 30) виписку з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відомості з ЄДРПОУ (т.1 а.с. 73,74) та довідки відповідача про заробітну плату позивача (т.1 а.с. 43,72)

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини звільнення ОСОБА_1 , досліджені відповідні цим обставинам належні та допустимі докази в їх сукупності, суд зазначив наступне.

Статтями 1,3 Конституції України встановлено, що Україна є соціальна та правова держава. Саме людина визнається в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Ця норма відповідає змісту ст.23 Загальної декларації прав людини й означає, що тільки самому працівникові належить виключне право розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної та творчої праці. Статтею 23 Загальної декларації прав людини продекламовано, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист до безробіття.

Згідно з ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Відповідно до ч.4 ст.22 Кодексу законів про працю України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У Рішенні від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що свобода праці означає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється в спосіб укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, що визначено структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (перше, друге речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98)

За приписами частини першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладають у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, визначених законодавчими актами.

Статтею 36 КЗпП України встановлені підстави припинення трудового договору. Підставами припинення трудового договору, зокрема є: закінчення строку (п.п.2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виявив у заяві про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та шляхом підписання самого строкового трудового договору.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 1978 року на умовах безстрокового трудового договору. У зв`язку із набуттям чинності нової редакції Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року на підставі п.2 ч.3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону з позивачем, як вчителем, що отримує пенсію за віком, було припинено безстроковий трудовий договір та укладено строковий на строк з 01 липня 2020 по 30 червня 2021 року. В подальшому 18 серпня 2021 року знов укладено строковий трудовий договір на один рік на строк з 18 серпня 2021 року по 17 серпня 2022 року.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою звільнення позивача з роботи в наказі було зазначено закінчення строку трудового договору згідно пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Правовідносини, які склалися між сторонами є трудовими правовідносинами та стосуються порядку трудових відносин працівників закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, що виникли в зв`язку з набуттям законної сили Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16.01.2020 року за № 463-ІХ, який набув чинності 18.03.2020 року.

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» № 463-ІХ від 16.01.2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Згідно приписів абзацу третього частини другої статті 22 Закону України "Про повну загальну середню освіту" (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору), педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Виходячи з аналізу даної норми, Законом України «Про повну загальну середню освіту» встановлено дві істотні умови, з якими Закон пов`язує можливість його застосування в частині переведення працівника з безстрокового на строковий трудовий договір, а саме: досягнення працівником пенсійного віку та виплата працівнику грошового утримання у вигляді пенсії за віком. Тобто, вказана норма була застосована до конкретного визначеного кола осіб.

Підпунктом 2 пункту 3 розділу X "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про повну загальну середню освіту" від 16.01.2020 року № 463-ІХ (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані були припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Крім того, Закон України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора опорного навчального закладу «Студенянська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» № 20-К/ТР від 19.06.2020 року на виконання вимог абзацу 3 частини 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», підпункту 2 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону змінено форму трудового договору вчителю хімії ОСОБА_1 , яка отримує пенсію за віком, а саме: припинено безстроковий трудовий договір 30.06.2020 року та укладено строковий трудовий договір з 01.07.2020 року по 30.06.2021 року.

На час укладання строкового трудового договору з ОСОБА_1 абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним.

Отже, судом встановлено, що з позивачем укладення строкового трудового договору відбулося саме із запровадженням законодавцем норми, яка викладена в абз.3 ч.2 ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», а саме, що педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років, про що зазначала і сторона відповідача.

Тобто, судом встановлено, що безстроковий трудовий договір позивачу, як педагогу, який отримує пенсію за віком, замінено на строковий саме у відповідності до п.2 ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років».

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що оспорювані приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України.

Конституційний Суд України зауважив, що педагог, який раніше мав право на укладення безстрокового трудового договору та користувався таким правом протягом певного періоду, не може бути позбавлений цього права лише з огляду на досягнення ним пенсійного віку та факту отримання пенсії, адже Конституція України не пов`язує право на працю та свободу укладення трудового договору з досягненням певного віку, отриманням пенсії чи роботою в установах певної форми власності.

Згідно із частиною 2 статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі №1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463 IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення, тобто з 07.02.2023 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 158/2439/22 (провадження № 61-7411св23) вказано, що «в практиці Верховного Суду усталеним є підхід про те, що судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог не підлягає примусовому виконанню і тому не може переглядатися за виключними обставинами (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2023року у справі № 818/1793/18 (провадження № К/9901/27229/19). У справі, що переглядається, після ухвалення рішення суду першої інстанції Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», у наслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників. Конституційний Суд України також вказав, що оспорювані приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України. Слід підкреслити, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду застосовувала рішення Конституційного Суду України ухвалені після прийняття судових рішень суду, що переглядалися касаційним судом (див.: постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 688/1619/17-ц (провадження № 61-24783св18), та постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/9278/16-ц (провадження № 61-33331сво18). Такий підхід вочевидь відображає розумну передбачуваність судового рішення, оскільки дозволяє уникнути ситуації, за якої при вирішенні справи застосовано неконституційну норму і особа позбавлена переглянути таке рішення суду за виключними обставинами. Тому необґрунтовані посилання апеляційного суду на те, що у рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення, а отже, на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивача 22 серпня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, і відсутні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивача» Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції врахував неконституційність абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», надав належної оцінки доказам у справі з урахуванням наведеної неконституційності норми закону, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1.

Також, переглядаючи подібну цивільну справу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 30 листопада 2023 року (справа № 205/6223/22 провадження № 61-8732св22) вказав, що апеляційний суд не врахував, що положення нормативно-правового акта, що суперечать Конституції України, згідно з вимогами частини шостої статті 10 ЦПК України не застосовуються судом; Об`єднана палата Касаційного цивільного суду застосовувала рішення Конституційного Суду України ухвалені після прийняття судових рішень, що переглядалися касаційним судом і такий підхід вочевидь відображає розумну передбачуваність судового рішення, оскільки дозволяє уникнути ситуації, за якої при вирішенні справи застосовано неконституційну норму і особа позбавлена переглянути таке рішення суду за виключними обставинами. Тому необґрунтовані посилання апеляційного суду на те, що зміни до статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» відбулися після ухвалення 07 лютого 2023 року Рішення Конституційним Судом України. Суди при вирішенні справи не врахували неконституційність абзацу третього частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», не оцінювали зміст позовних вимог та обставини справи з урахуванням наведеної неконституційності норми закону, тому зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1.

Відтак, з урахуванням цих висновків Верховного Суду, доводи сторони відповідача про те, що у Рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020 (118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020року № 463-IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення судом цього Рішення, а отже, на час укладання строкового трудового договору та на час звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку трудового договору абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» був чинним, а тому відсутні правові підстави для висновку про незаконність звільнення позивачки, суд вважає безпідставними.

Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України, є недійсними.

Таким чином, законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання,

Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20)).

Проте в даному випадку укладення строкового договору було обумовлено не згодою сторін, а обмеженнями, встановленими у законодавстві, які в подальшому були визнані дискримінаційними.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у п.п. 18,19 вказав, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено, що роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення (частина третя статті 23 КЗпП України).

Представники відповідача не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем було проінформовано ОСОБА_1 про вакансії, що відповідають її кваліфікації, а також можливість укладення з нею безстрокового трудового договору, що забезпечувало б рівні можливості у співвідношенні з іншими працівниками, знаючи при цьому, що позивач працювала на умовах строкового трудового договору.

З огляду на вказане, враховуючи, що позивачу було змінено умови праці, а в подальшому звільнено на підставі дискримінаційної норми, яка була визнана неконституційною, суд доходить переконання, про те, що позов ОСОБА_1 до Студенянського ліцею в частині поновлення на роботі підлягає до задоволення, що є достатньою підставою для задоволення позову, а порушені права позивача підлягають відновленню шляхом поновлення її на роботі в Студенянському ліцеї Тульчинського району Вінницької області на посаді вчителя хімії, зі стягненням заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною п`ятою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості й підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику невідкладно приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок № 100) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 р. у справі № 6-419 цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

З урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна

зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за

час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Крім того, положеннями р. ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які

підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні.

При цьому, суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що Верховний Суд дійшов висновку, зокрема і в постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів.

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача суд використовує відомості про заробіток позивача за червень та липень 2022 року, зазначені в довідці про доходи наданій відповідачем за № 01-19/77 від 11 серпня 2023 (Т.1 а.с.72), зміст якої не оспорювався сторонами під час судового розгляду, та яка визначає, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місця роботи становила 407,02 грн.

При цьому суд розраховує середньомісячне число робочих днів шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці, які зазначені у вищевказаній довідці, що складає 22+21=43:2=21,5 дні. Таким чином середня кількість робочих днів в межах одного року буде становити 258 днів, виходячи з розрахунку 21,5 дні х 12 місяців.

Суд враховує, що з часу звільнення позивача минуло більше одного року, разом з тим суд також враховує, що даний позов позивачем було подано до суду не безпосередньо після звільнення 17 серпня 2022 року чи в межах місячного строку визначеного в ст. 233 КЗпП України, а лише 16 червня 2023 року, тобто майже через рік після звільнення, та використовуючи положення частини 1 прикінцевих положень КЗпП відповідно яких, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, та який закінчився саме 01 липня 2023 року, та вважає, що позивачу підлягає виплаті середній заробіток в межах заявлених позовних вимог за період не більш як за один рік шляхом множення середньоденної заробітної плати позивача на середню кількість робочих днів в межах одного року визначених вище, тобто 407,02 грн. х 258 днів = 105011,16 гривень.

Доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

По справі відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Студенянського ліцею Тульчинського району Вінницької області на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник