Дата документу 11.11.2025 Справа № 334/3755/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3755/25 Головуючий у І інстанції: Фетісов М. В.
Провадження № 22-ц/807/1759/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Гончар М.С.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.12.2017 між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір № ТКФ 09.06.2.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № Т 11.09.2014 П 509-2017 від 28.12.2017.

Відповідно до умов Кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 170 000 гривень, строком користування до 27.12.2027, зі сплатою процентів за користування кредитом 24% річних.

Грошові кошти були надіслані на рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти.

Однак, ОСОБА_1 було порушено норми чинного законодавства України та умови Кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 16.04.2025 утворилась заборгованість в сумі 213 182,69 гривні, яка складається з: 129 087,04 гривень - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 84 095,65 гривень - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочені).

У поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Посилаючись на означені обставини, АТ «Таскомбанк» просило судстягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства заборгованість за Кредитним договором № ТКФ 09.06.2 в сумі, що станом на 16.04.2025 складає 213182,69 грн, у т.ч.: заборгованість за тілом кредиту (в т. ч. прострочена) 129087,04 грн; заборгованість за відсотками (в т. ч. прострочена) 84095,65 грн. Також товариство просило стягнути понесені судові витрати.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість за Кредитним договором № ТКФ 09.06.2, яка станом на 16.04.2025 становить 131184,61 грн, яка складається з: 47088,96 копійок - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 84095,65 грн - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочені).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» судовий збір у сумі 1 574,21 грн в рівних частках по 787,11 грн з кожної.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, АТ «Таксомбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року в частині відмови у стягненні заборгованості в розмірі 81998,08 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Також просить судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, товариство зазначає, що позичальник не виконала у строк своїх обов`язків зі сплати частини кредиту та процентів за користування кредитом, передбачених цим договором, тому наявні підстави для дострокового стягнення усієї суми кредиту. Оскільки місцем реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є м. Енергодар, яке є тимчасово окупованим, позивач фактично позбавлений можливості виконати умови договору щодо надіслання відповідачам повідомлення-вимоги цінним листом з описом вкладення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що оскільки АТ «Таксомбанк» оскаржує заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року тільки в частині відмовлених позовних вимог, апеляційний суд не переглядає зазначене рішення в частині, що стосується задоволення позову.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 221-224). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення частини тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів направлення та отримання співвідповідачами досудової вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором, суд відмовляє у стягненні заборгованості за тілом кредиту, строк виплати якого ще не настав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 28.12.2017 між ТОВ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № ТКФ 09.06.2 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого співвідповідачка отримала кредит в сумі 170 000 гривень (пункт 2.1), з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 27.12.2027 (пункт 2.2), з фіксованою процентною ставкою у розмірі 24% річних (пункт 3.2).

Відповідно до пункту 3.6 вказаного Кредитного договору відповідачка отримала кредит на рахунок № НОМЕР_2 .

Отримання співвідповідачкою ОСОБА_1 кредиту в сумі 170 000 гривень підтверджується платіжною інструкцією банку № 199842474 від 28.12.2017.

Згідно з пунктом 3.10 цього Кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є: застава нерухомості: житлова квартира, яка належатиме на праві власності ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 345 000 гривень, та порука фізичної особи: ОСОБА_2 .

Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору Графіку платежів з розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, станом на 01.04.2025 заборгованість за тілом кредиту становить 88 001,92 гривня.

Того ж дня між ТОВ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № Т 11.09.2014 П 509-2017 (далі Договір поруки), відповідно до умов якого співвідповідачка є поручителем за Кредитним договором № ТКФ 09.06.2 та зобов`язалася повертати позивачу кредит в сумі 170 000 гривень у терміни, визначені Кредитним договором та Додатком № 1, але у будь-якому випадку не пізніше 27.12.2027 (стаття 2.1.1), щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 24% річних (стаття 2.1.2).

Відповідно до статті 3.1 вказаного Договору поруки у разі порушень боржником зобов`язань, зазначених в статті 2 цього Договору, боржник та поручитель відповідають перед кредитором за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього Договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по особовим рахункам Кредитного договору № ТКФ 09.06.2 заборгованість за Кредитним договором станом на 16.04.2025 складає 213 182,69 гривні, яка складається з: 129 087,04 гривень - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 84 095,65 гривень - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочені).

Отже, судом встановлено, що співвідповідачка ОСОБА_1 отримала від позивача кредит в сумі 170 000 гривень з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 27.12.2027 та фіксованою процентною ставкою у розмірі 24% річних. Того ж дня між позивачем та співвідповідачкою ОСОБА_2 укладений договір поруки № Т 11.09.2014 П 509-2017, відповідно до умов якого співвідповідачка є поручителем за Кредитним договором № ТКФ 09.06.2 та зобов`язалася повертати позивачу кредит в сумі 170 000 гривень у терміни, визначені Кредитним договором, але у будь-якому випадку не пізніше 27.12.2027 та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 24% річних.

Суд також встановив, що позивач просить стягнути солідарно зі співвідповідачок, у тому числі, заборгованість за тілом кредиту, строк виплати якого ще не настав.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 1статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу, включаючи дату постановлення оскаржуваного судового рішення.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема розділ IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" доповнити пунктом 6-1 такого змісту:"6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем".

Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

З огляду на вищевикладене, доводи позивача про неможливість направлення відповідачам письмової вимоги не можуть бути підставою для порушення ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» щодо обов`язковості такої вимоги, оскільки позивач не надав суду доказів направлення та отримання співвідповідачами досудової вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором засобами поштового зв`язку, ні будь-якими іншими альтернативними видами електронного зв`язку чи інших засобів публічного повідомлення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту в сумі 41 085,12 гривень, строк виплати якого ще не настав.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до повторювання аргументів позовної заяви, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таксомбанк» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таксомбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості залишити без змін.

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2025 рокуне оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: