ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 635/2400/24

провадження № 22-ц/818/4933/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування маральної шкоди завданої бездіяльністю при захисті порушених прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2025 року, постановлену суддею Назаренко О.В.,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі № 635/2400/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю при захисті порушених прав.

В обґрунтування вимог заявник посилався на те, що суд розглядав його позов про відшкодування завданої йому шкоди порушенням права, гарантованого ст.40 Конституції України посадовими особами ГУ НП в Харківській області, де відповідачами були ГУНП України в Харківській області та Державна казначейська служба України. Суд відмовив йому в задоволенні позову до Державної казначейської служби України, але позовні вимоги до ГУ НП України в Харківській області не розглядав, хоча він подавав докази і пояснення саме стосовно порушення його прав посадовими особами ГУ НП України в Харківській області. Тому суд і не ухвалив судове рішення відносно другого відповідача - ГУ НП України в Харківській області.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2025 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі № 635/2400/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю при захисті порушених прав відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не встановлював обставин щодо його позовних вимог до ГУНП в Харківській області на підставі наданих ним доказів, що обумовлювало прийняття додаткового рішення, а суд касаційної інстанції вважав доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду першої інстанції. Суд проігнорував вимоги ЦПК України щодо строку ухвалення додаткового рішення.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення 12 серпня 2024 року Харківський районний суд Харківської області розглянув вимоги позивача ОСОБА_1 до обох відповідачів - Головного управління Національної поліції в Харківській області та Державної казначейської служби України, та ухвалив рішення на підставі наданих позивачем доказів стосовно обох відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Наведений перелік підстав, за яких може бути постановлене додаткове рішення, є вичерпним.

Таким чином ЦПК України установлено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є засобом усунення недоліків основного рішення, яким вирішено спір по суті позовних вимог за результатами судового розгляду справи, а не прийняття додаткових судових рішень.

Завданням цивільного судочинства, яким повинні керуватися суд та усі учасники справи і яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення визначені статтею 263 ЦПК України. Так під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, зазначити у разі потреби їх розмір, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених відповідними нормами ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю при захисті порушених прав відмовлено у повному обсязі.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, вказавши такі підстави, а саме: не доведення позивачем завдання йому відповідачем-1 моральної шкоди; зазначення позивачем відповідача-2 як неналежного.

Постановою Харківського апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову, Верховний Суд вказав, що помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача, між тим вказав, що правильними є висновки судів про відмову в задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю.

Отже суд першої інстанції правильно виснував, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року вирішено усі вимоги позову, а тому відсутні правові підстави для прийняття додаткового рішення у справі.

Щодо строків розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції, колегія суддів зазначає.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина 2 статті 270 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 звернувся у серпні 2024 року, між тим у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 серпня 2024 року, справу у вересні 2024 року було витребувано судом апеляційної інстанції та в подальшому у січні 2025 року - судом касаційної інстанції, після надходження справи до суду першої інстанції вказана заява була розглянута та за результатами розгляду було постановлене судове рішення.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали не має.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 374,375,381 383 ЦПКУкраїни апеляційний суд,

Ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 18 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова