Справа № 131/1534/25
Провадження № 22-ц/801/2359/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марчук В. І.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 рокуСправа № 131/1534/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Оніщука В.В., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 131/1534/25 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,

за апеляційною скаргою Білоконь Інни Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025, постановлену у складі судді Марчук В.І. в приміщенні суду в м. Іллінці, -

в с т а н о в и в :

19.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.09.2025 до досягнення дітьми повноліття, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 стягнуто з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2025 до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 302,80 грн судового збору.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу в частині вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,подано апеляційну скаргу (вх. № 11310 від 7.10.2025), в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити судове рішення про задоволення заяви. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені на оплату професійної правничої допомоги, наданої в суді першої інстанції при розгляді заяви про видачу судового наказу.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні витрат на професійну (правничу) допомогу в розмірі 3000 грн, оскільки заявницею надано суду докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу. Суд першої інстанції помилково зазначив про те, що нормами ЦПК не передбачено стягнення витрат на правничу допомогу у справах наказаного провадження із боржника, адже наказне провадження регулюються ЦПК України, яким і передбачено стягнення судових витрат.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Оскаржувана ухвала відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Справа, що переглядається, була розглянута судом в порядку наказного провадження.

Судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 стягнуто з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ,, в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.03.2025 до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 302,80 грн судового збору.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу в частині вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу на підставі частини третьої статті 165 ЦПК Українив частині вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі, а тому стягнення з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката суперечить самій суті наказного провадження. Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем, тобто сторонами у позовному провадженні, за результатами вирішення спору по суті. Саме при ухваленні судом остаточного рішення на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частини 3, 8 статті 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України. У боржника ж відсутня можливість доведення неспівмірності витрат, заявлених до стягнення заявником, або погодження з такими вимогами. Законодавець не передбачив беззаперечне (безспірне) стягнення судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу в наказному провадженні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої з огляду на наступне.

Наказне провадження є особливим спрощеним видом цивільного процесу, який спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу.

Відповідно до частини третьої статті 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Стаття 161 ЦПК України містить перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ.

Згідно пунктів 4-5 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 168 ЦПК України зазначено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Тобто, заявнику слід надати докази, які підтверджують сплату судового збору, як різновиду судових витрат.

У даній нормі відсутня вимога щодо надання доказів на підтвердження понесених інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

Процесуальний закон, зокрема і глава 8 «Судові витрати» розділу І ЦПК України, розділ II ЦПК України не містить норми, відповідно до якої на боржника у випадку видачі судового наказу покладався би обов`язок відшкодування стягувачу судових витрат на правничу допомогу.

Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин 3 та 8 статті 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, при цьому, в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони по справі.

Стягувач за правилами наказного провадження позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат на правничу допомогу відсутні.

З огляду на викладене, вимога стягувача про відшкодування витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки стягнення із боржника на користь стягувача у наказному провадженні понесених витрат на правничу допомогу нормами ЦПК України не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зробила висновок, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується, зазвичай, при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали дійшов вірного висновку про відсутність підстав для видачі судового наказу про стягнення витрат на правничу допомогу. З огляду на це, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Білоконь Інни Вікторівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 22.09.2025 у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський