Справа № 522/3440/25
Провадження № 2/522/4152/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Гресько Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення,-

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення, у якому позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у зв`язку із неналежним виконанням договору доручення.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Чернявській Л.М.

Ухвалою суду від 19 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано позивачеві 15-ти денний строку для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 08 травня 2025 року.

02 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Попової Ірини Сергіївни про залишення заяви без розгляду, у якій заявниця просила визнати подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`ї Анатоліївни про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення та застосувати наслідки, передбачені ч.3 ст.44 ЦПК України, а саме, залишити позов без розгляду.

02 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Засідання по справі, призначене на 08 травня 2025 року не відбулося у зв`язку із виходом головуючої судді ОСОБА_3 у відставку.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. від 14.05.2025 року №545/25, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 19 травня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 12 червня 2025 року.

27 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Попової Ірини Сергіївни про застосування строку позовної давності, у якій позивачка просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

12 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Осьмініна Сергія Дмитровича про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання, призначене на 12 червня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 30 червня 2025 року.

30 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Осьмініна Сергія Дмитровича про долучення доказів, у якій заявник просив долучити до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2021 року.

У підготовче засідання, призначене на 30 червня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 11 вересня 2025 року.

У підготовче засідання, призначене на 11 вересня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Попової Ірини Сергіївни про залишення заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 07 жовтня 2025 року.

У судове засідання, призначене на 07 жовтня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 21 жовтня 2025 року.

У судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року з`явився позивачка, представник позивачки та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 30 жовтня 2025 року.

Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно інформаційної довідки з ДРРП від 01.10.2024 року №397391243, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивачка зазначає про те, що 05 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір доручення.

На підтвердження зазначеного було подано копію довіреності від 15 липня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 630, якою ОСОБА_1 доручила ОСОБА_2 на підставі усного договору доручення представляти її інтереси з питань, які стосуватимуться продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також, розпорядження та користування рухомим майном (продавати, придбати, обміняти, здавати в оренду), що належить їй на праві власності.

Також, до позову додано копію довіреності від 28.07.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 671, якою ОСОБА_4 доручила ОСОБА_2 на підставі усного договору доручення представляти її інтереси з питань, продажу та/або передачі в іпотеку належної їй 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також державної реєстрації права власності, іпотеки, або будь-якого іншого речового права на 1/2 частку квартири.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України).

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Повірений зобов`язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006ЦК України).

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007ЦК України).

Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для наступних висновків:

- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);

- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

- глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;

- з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18.

Тому, надані позивачкою довіреності беззаперечно підтверджують той факт, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 було укладено договір доручення, за яким ОСОБА_2 був уповноважений на вчиненні дій, пов`язаних із продажом об`єкта нерухомого майна.

25 вересня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , від імені яких діяв ОСОБА_2 (з однієї сторони) та ОСОБА_5 (з іншої сторони) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 889, за яким продавці передали майно у власність покупця, а покупець прийняв у класність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2018 року в справі № 759/12240/14-ц (провадження № 61-550св17)).

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частини четверта статті 632 ЦК України).

Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 1002 ЦК України).

Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги (частина друга статті 1002 ЦК України).

Законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує розмір плати повіреному як істотну умову договору доручення. Договір доручення є безоплатним тільки в тому разі, якщо про безоплатність прямо вказано сторонами договору або вона передбачена законом для певного виду договору доручення. Для тих випадків, коли сторони не вказали про розмір плати повіреного, він визначається з урахуванням того інструментарію (спосіб визначення плати),, що міститься в частині четвертій статті 632 ЦК України та частині другій статті 1002 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі доручення - це не «знищує» такий договір.

Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС від 10 липня 2025 року у справі № 344/3988/22.

Враховуючи те, що відповідачем не доведено зворотне, договір доручення, укладений між сторонами був відплатний, а тому, у разі, якщо умовами договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_2 отримав від продажу майна будь-які грошові кошти, зазначені кошти повинні були б бути повернуті ОСОБА_2 довірителя.

У п.2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 визначено, що на виконання умов постановим НБУ від 06.06.2013 року №210, розрахунок між сторонами щодо предмету договору здійснено до підписання цього договору в повному обсязі шляхом безготівкового перерахування суми за предмет договору у розмірі 468 812,00 гривень з рахунку покупця на рахунки продавців.

Згідно вступної частини договору, продавцем №1 є ОСОБА_1 , продавцем №2 є ОСОБА_4 .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Проте, позивачкою не надано доказів, які б спростовували презумпцію правомірності правочину, зокрема, змісту п.2.1. Договору.

Згідно відомостей з веб-порталу «Судова влада України», будь-які спори щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 або п.2.1. зазначеного договору відсутні.

Тому, п.2.1. Договору презюмував той факт, що розрахунок за договором проведено до моменту його укладання шляхом безготівкових розрахунків безпосередньо між покупцем та продавцями, а тому, підстави вважати, що ОСОБА_2 отримував будь-які грошові кошти від продажу об`єкта нерухомого майна за усним договором доручення немає.

При цьому, будь-які докази на підтвердження того, що грошова сума в якості оплати договору була перерахована на рахунок відповідача, а не на рахунок продавців в матеріалах справи відсутні.

Позивачкою також не надано доказів на підтвердження того, що на її банківські рахунки не зараховувалися грошові кошти в якості оплати договору купівлі-продажу квартири.

Суд також звертає увагу на те, що з моменту продажу квартири до моменту звернення до суду із позовом минуло близько 10 років.

У судовому засіданні, призначеному на 21 жовтня 2025 року було заслухано позивачку ОСОБА_1 , яка пояснила, що в 2014 році виникла необхідність продати квартиру через борги, у зв`язку з чим, вона надала відповідачу довіреність. Проте, позивачка не змогла чітко пояснити, чому вона протягом 10 років не вживала будь-яких заходів задля отримання грошових коштів від продажу майна. Вказала, що протягом 10-ти років не відвідувала квартиру.

Проте, зазначені пояснення характеризуються суперечливою процесуальною поведінкою, оскільки, з одного боку позивачка зазначає, що у зв`язку із необхідністю погашення заборгованості прийнято рішення продати квартиру, а з іншого боку позивачка вказує, що будь-які дії щодо продажу квартири, отримання відомостей про продаж квартири або отримання грошових коштів не вживала.

Матеріали справи не містять доказів які б підтверджували той факт, що позивачка зверталася до ОСОБА_2 із будь-якими претензіями (як усними так і письмовими).

Також, суд звертає увагу на те згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

У разі, якби позивачка не знала, що квартира продана, вона повинна була б виконувати належним чином обов`язки, які є похідними від належних їй як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Доказів належного виконання обов`язків, пов`язаних з утриманням майна до моменту, коли позивачка дізналася про продаж квартири надано не було.

Суд також звертає увагу на те, що інший продавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Проте, з ЄДРСР та веб-порталу «Судова влада України» вбачається, що до моменту смерті ОСОБА_4 також не вчиняла будь-яких дій, пов`язаних із оспорюванням договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889, а також не зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за неналежне виконання договору доручення.

Доказів зворотного до суду надано не було.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У постанові КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 760/8817/21 вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що в діях ОСОБА_1 наявні ознаки порушення принципу добросовісності.

Тому, враховуючи те, що умовами Договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 передбачено, що грошові кошти від продажу квартири були отримані продавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до моменту укладання договору шляхом безготівкового розрахунку на рахунок продавців, а ОСОБА_2 і вказана умова договору не оспорювалася і не спростована позивачем, беручи до уваги той факт, що в діях ОСОБА_1 вбачається суперечлива процесуальна поведінка, що свідчить про наявність в її діях ознак порушення принципу добросовісності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 14 листопада 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.