ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 127/29931/23

провадження № 61-10414св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Аеровіз»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Аеровіз» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року у складі судді Бойко В. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» про встановлення факту припинення трудових відносин та стягнення заробітної плати у формі середнього заробітку.

Позов мотивований тим, що у період з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз». Указаний факт встановлений постановою Вінницького апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 127/11645/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» про стягнення заробітної плати і зобов`язання виплати середній заробіток за час затримки розрахунку. З 01 березня 2019 року трудові відносини ОСОБА_1 з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» припинилися, але останній не розрахувався з ним в день фактичного звільнення.

ОСОБА_1 просив суд:

встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» починаючи з 01 березня 2019 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з завершенням виконання певних робіт;

стягнути з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у формі середнього заробітку (відшкодування) за період з 01 березня 2019 року по 19 січня 2023 року у розмірі 1 910 284,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково. Встановлено факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» з 01 березня 2019 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку з завершенням виконання певних робіт. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги містять обґрунтовані мотиви задоволення позову в частині встановлення факту припинення трудових відносин. Сторони перебували у трудових відносинах з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року, що встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року та не спростовано відповідачем. Трудові відносини сторін припинилися між ними з 01 березня 2019 року. Позивачем обрано належний спосіб захист порушеного права шляхом визнання припиненими трудових відносин між сторонами.

Припинення трудових відносин породжує права та обов`язки як для працівника, так і для роботодавця, зокрема в частині проведення з працівником усіх необхідних розрахунків. Однак, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати є передчасною, оскільки рішення суду про встановлення факту припинення трудових відносин ОСОБА_1 не набуло законної сили.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Глазова О. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано й ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 березня 2019 року по 19 січня 2023 року задоволено.

Стягнено з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2019 року по 19 січня 2023 року у розмірі 1 910 284,60 грн.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Авіакомпанія Аеровіз» з 01 березня 2019 року доведено. В день фактичного звільнення відповідачем не проведено з позивачем повного розрахунку (заборгованість по заробітній платі, що встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 10 березня 2022 року). Припинення трудових відносин породжує права та обов`язки як для працівника, так і для роботодавця, зокрема в частині проведення з працівником усіх необхідних розрахунків. Відтак стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника при звільненні та є похідною вимогою від основної про встановлення факту припинення трудових відносин, що підлягають одночасному розгляду. На указане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про передчасність заявленої позивачем позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При обрахуванні розміру виплат всіх сум, що належать працівнику від підприємства апеляційний суд врахував норму закону до та після набрання чинності Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». У цих правовідносинах спірним періодом є проміжок часу з 01 березня 2019 року (день припинення трудових відносин позивача) по 19 січня 2023 року (в межах 6 місяців згідно статті 117 КЗпП України в чинній редакції). Отже загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період 01 березня 2019 року по 19 січня 2023 року становить 1 910 284,60 грн (1 652 980, 96 грн (за період з 01 березня 2019 року по 18 липня 2022 року) + 257 303,64 грн (за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року). Позивачу у день припинення трудових відносин не були виплачені належні йому виплати, тому вимога ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Аргументи учасників справи

16 липня 2024 ТОВ «Аеровіз» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення, провадження у справі закрити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що предмет і підстава позовів у цій справі та у справі № 127/11645/21 є тотожними. Суд першої інстанції не звернув на це увагу та у порушення пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України відкрив провадження у справі. У судів були підстави для закриття провадження у справі, оскільки у цьому разі існує рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Суди не врахували, що позовна заява пред`явлена у порушення статті 233 КЗпП України, коли працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Однак позивач не навів жодної причини пропуску строку на звернення до суду з цим позовом. Звернення до суду у 2021 році свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права. Відтак суди мали відмовити позивачу у задоволенні позову за пропуском позовної давності.

Апеляційний суд мав відкласти розгляд справи, оскільки у суду відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, призначеного на 17 червня 2024 року. Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

19 грудня 2024 року адвокат Мандрик В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Правовідносини у справах, на які посилається відповідач, як на підстави касаційного оскарження, не є подібними правовідносинам розглядуваної справи.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що відповідач не повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, оскільки повідомлення про виклик до апеляційного суду відповідачу надсилання через підсистему «Електронний суд» в порядку пункту 2 частини шостої статті 272 ЦПК України.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні клопотання ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» про зупинення виконання судових рішень відмовлено.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України від: 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 706/397/18, від 08 вересня 2023 року у справі № 593/1156/21, від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22, від 20 серпня 2021 року у справі № 336/3615/20, справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання - пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Оскаржені судові рішення переглядаються в частині вирішення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

Позиція Верховного Суду

Щодо аргументів касаційної скарги про розгляд справи за відсутності заявника, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частини п`ята, шоста статті 128 ЦПК України).

Відповідно до статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що: ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2024 року підготовчі дії закінчено, призначено справу до розгляду на 17 червня 2024 року о 10:45 год з повідомленням учасників справи (а. с. 175); 07 червня 2024 року о 15:51:04 год документ в електронному вигляді «Повістка-повідомлення», а також прикріплені до нього файли доставлено до електронного кабінету ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» (а. с. 178).

Отже, матеріали справи свідчать про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи апеляційним судом.

Щодо аргументів касаційної скарги про закриття провадження у справі

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18 зазначено, що «вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

Зміна розміру відшкодування (як в сторону зменшення, так в сторону збільшення) за незмінності підстав позову не може свідчити про зміну предмета позову (див. постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 175/685/17-ц, від 19 січня 2022 року в справі № 766/4505/20).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз матеріалів цієї справи та єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» (справа № 127/11645/21) про стягнення заробітної плати за період з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року у розмірі 468 216,00 грн і зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 28 лютого 2019 року по день фактичного розрахунку. Зазначав, що 28 лютого 2019 року його трудові відносини з відповідачем припинилися, але останній не здійснив розрахунків по заробітній платі;

рішенням Вінницького міського суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 127/11645/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вінницький апеляційний суд постановою від 10 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Вінницького міського суду від 26 жовтня 2021 року скасував. Ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнув з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» на користь ОСОБА_1 109 767,27 грн заробітної плати за період з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. Апеляційний суд вважав встановленим, що позивач виконував обов`язки другого пілота повітряного судна АН-112 в період з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року, перебуваючи в трудових правовідносин з відповідачем. Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання виплати середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку зазначив, що позивач не надав і у суду відсутні жодні докази щодо підтвердженої дати звільнення позивача з роботи, що унеможливлює встановлення дати затримки йому розрахунку;

у справі, що переглядається, позивач просив встановити факт припинення трудових відносин між ним та ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП починаючи з 01 березня 2019 року і стягнути з указаної дати по 19 січня 2023 року середній заробіток у розмірі 1 910 284,60 грн. Позов мотивував висновками судів та обставинами, встановленими у справі № 127/11645/21.Тобто, у зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у справі № 127/11645/21за відсутності доказів дати звільнення позивача з роботи, останній заявив вимогу про встановлення відповідного факту припинення трудових відносин у судовому порядку та, як наслідок, стягнення середнього заробітку з урахуванням цієї підстави.

За таких обставин у судів не було підстав для відмови у відкритті або закриття провадження у цій справі, оскільки підстави позовів в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є тотожними з відповідною вимогою у справі № 127/11645/21.

Щодо вирішення спору по суті в оскарженій частині

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ, яким, серед іншого, внесені зміни до статті 233 КЗпП України, якими змінені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (стаття 116).

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) викладений висновок, згідно з яким «за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати».

Отже, з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівник може звернутися до суду з урахуванням загального правила обчислення строку звернення про вирішення трудового спору, - в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зроблено такі висновки:

«передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі

№ 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц.

Судами встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 була здійснена виплата усіх належних сум, за винятком премії за результативність роботи. … Премія за результативність роботи за 2017 рік виплачена позивачці 19 березня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 11572Р від 19 березня 2018 року. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернулася 09 серпня 2019 року, тобто через більше ніж один рік після виплати відповідачем премії, тоді як строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня повного розрахунку по заробітній платі».

Колегія суддів звертає увагу, що судами не встановлено та відповідач не посилався на те, що ним виконано рішення суду у справі № 127/11645/21 про стягнення заборгованості із заробітної плати за вказаний період в сумі 109 767,27 грн (проведений з позивачем розрахунок у зв`язку з припиненням трудових відносин), як і не посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду у цій справі в судах першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин у суду апеляційної інстанції не було підстав вважати такий строк пропущеним, відповідно вирішувати питання щодо його застосування або поновлення.

Касаційний суд знову акцентує увагу, що у справі № 127/11645/21 суди вирішували питання щодо характеру відносин між сторонами - трудові або цивільно-правові, оскільки такі відносини не були оформлені належним чином. Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_1 та зробив висновок про перебування сторін у трудових відносинах у період з 15 листопада 2018 року по 28 лютого 2019 року, визначив розмір заборгованості із заробітної плати за вказаний період та стягнув її з ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» на користь ОСОБА_1 . Щодо зобов`язання виплати середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку, то апеляційний суд вважав, що такі вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відсутні жодні докази щодо підтвердженої дати звільнення позивача з роботи, що унеможливлює встановлення дати затримки йому розрахунку.

З урахуванням викладеного та оскільки звільнення не відбулось, позивач звернувся з цим позовом та у справі, що переглядається, встановлено факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» з 01 березня 2019 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Рішення суду першої інстанції в цій частині ТОВ «Авіакомпанія «Аеровіз» не оскаржувало.

Колегія суддів враховує, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця. Такий обов`язок настає за умови невиплати з його вини належних працівникові саме при звільненні. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Разом з тим, за наявності спору щодо наявності трудових відносин між сторонами та/або часу їх припинення, відповідні обставини можуть встановлюватися у судовому порядку як юридичні факти. У такому випадку, незалежно від встановленої судом дати припинення трудових відносин, рішення суду про припинення трудових відносин (звільнення) породжує права та обов`язки як для працівника, так і роботодавця, зокрема, в частині проведення з працівником усіх необхідних розрахунків.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає з набранням законної сили рішенням суду про встановлення факту припинення трудових відносин (звільнення), оскільки до цього часу відсутня вина роботодавця як підстава притягнення його до спеціального виду відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченого частиною першою статті 117 КЗпП України. Відповідно, є помилковим висновок апеляційного суду, що припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Авіакомпанія Аеровіз» відбулось з 01 березня 2019 року, то саме з цієї дати слід обчислювати період затримки розрахунку виплати належних звільненому працівникові сум.

Оскільки апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнитичастково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині - залишити в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на висновок суду за наслідком касаційного перегляду справи, судові витрати відповідача за подання касаційної скарги в розмірі 26 840,00 грн підлягають стягнення на його користь з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Аеровіз» задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Аеровіз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2024 року в зазначеній частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Аеровіз» 26 840,00 грн судових витрат на сплату судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко