ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 725/10318/23

провадження № 61-10514св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року у складі колегії суддів Кулянди М. І., Перепелюк І. Б., Одинака О. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила:

- позбавити відповідача батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти за минулий час на дитину ОСОБА_3 у розмірі 218 410,00 грн, а саме за період із 01 січня 2015 року до 01 грудня 2023 року;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на дитину ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), щомісячно, але неменше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 03 вересня 2006 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 травня 2014 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 .

02 серпня 2016 року позивач одружилася із ОСОБА_5 , який піклується про її дитину від першого шлюбу та повністю виконує всі функції батька. Між ними склалися сімейні відносини, які виражаються у спільному побуті, спільному веденні господарства, спільному сімейному бюджеті та відповідають загальним правилам відносин між батьками та дитиною. Згодом ОСОБА_3 почала називати ОСОБА_5 своїм батьком.

Оскільки ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, тривалий час жодної участі у житті дочки не бере, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, кошти на її утримання та виховання добровільно не сплачує, хоча офіційно працевлаштований, позивач вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав з одночасним присудженням аліментів на дитину, в тому числі за минулий час.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Першотравневий районний суд міста Чернівців у складі судді Піхало Н. В. рішенням від 11 квітня 2025 рокупозов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів за минулий час у розмірі 218 410,00 грн, починаючи з 01 січня 2015 року до 01 грудня 2023 року включно, відмовив.

Попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із покладенням на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_2 дійсно був залучений до участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України в період із березня 2022 року до січня 2023 року. Водночас протягом 2023-2024 років він із дочкою не спілкувався та жодного разу не бачився, за винятком вересня 2024 року, коли відвідав її у школі. Свої дії відповідач пояснив небажанням погіршувати стосунки, оскільки на той час у суді вже перебувала справа про позбавлення його батьківських прав. Інших причин, чому він не спілкувався з дитиною та не брав участі у її вихованні й матеріальному забезпеченні протягом 2024 року, ОСОБА_2 не навів.

Таким чином, відсутність активної участі батька у житті дитини зумовлена об`єктивними обставинами, а позивач не довела факту свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Озвучену думку неповнолітньої ОСОБА_3 щодо небажання спілкуватися із батьком суд вважав такою, що не відповідає дійсним її інтересам, оскільки під час опитування дитина неодноразово вказувала, що раніше їй подобалося проводити час із батьком, однак наразі вона ображена на батька через те, що останній з нею не спілкується, хоча у травні 2024 року на засіданні органу опіки та піклування дитина висловила своє бажання бачитися із батьком та спілкуватися із ним, відповідно, наявність образ не може беззаперечно свідчити про дійсне бажання дитини, враховуючи її вік та обставини справи у їх сукупності.

Суд першої інстанції також взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його дитини, вказавши, що цей висновок є обґрунтованим та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.

Отже, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дитини, а тому відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України), для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

Водночас суд погодився із тим, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своєї дитини, тому встановив наявність підстав для того, аби попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки.

Врахувавши матеріальне становище відповідача, наявність у нього на утриманні інших дітей, а також дружини, яка має онкологічне захворювання та інвалідність ІІІ групи, суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

При цьому суд не знайшов підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки позивач не надала будь-яких доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від надання утримання дитині. Навпаки, з наданих ОСОБА_2 банківських виписок відомо, що у період часу до грудня 2022 року він майже щомісяця перераховував ОСОБА_1 грошові кошти на утримання дочки, зокрема у 2022 році відповідач сплатив 60 000,00 грн.

Чернівецький апеляційний суд постановою від 04 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 11 квітня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав скасував.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задовольнив.

Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 11 квітня 2025 року в частині стягнення аліментів змінив, виклавши його в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття».

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що з кінця 2021 року відповідач не спілкувався з дитиною, не має з нею психоемоційного контакту, більше того не має наміру виконувати свої батьківські обов`язки. Дитина зростає і виховується у благополучній сім`ї. У сімейному житті у дитини присутній ОСОБА_5 , який займається вихованням дитини та її утриманням.

Отже, біологічний батько фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських прав та протягом трьох останніх років не бачився з дитиною, не підтримував з нею будь-який зв`язок, не цікавився її життям, внаслідок чого сімейні зв`язки між дитиною та батьком були втрачені, тоді як сама дитина сприйняла іншу особу ОСОБА_5 (нового чоловіка матері) своїм батьком. Тривала розлука стала наслідком розриву психоемоційних зав`язків між батьком та дитиною.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідає інтересам дитини. Водночас дитина, враховуючи її вік, за цей час адаптувалася до відносин у сім`ї з новим чоловіком матері, почувається комфортно у ній.

Зазначені обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнення на утримання дитини, колегія суддів керувалася тим, що 1/6 частка від усіх видів заробітку (доходу) відповідача є необхідним та достатнім розміром аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року в частині задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 11 квітня 2025 року щодо відмови у задоволенні позову в цій частині залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22, від 17 січня 2024 року у справі № 441/1159/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 02 липня 2025 року у справі № 572/1759/24, від 11 липня 2025 року у справі № 650/2364/23, від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги, що відповідач є учасником бойових дій, протягом 2022-2023 років брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України в Київській, Сумській, Харківській, Запорізькій областях, а також з 19 січня 2024 року та до особливого розпорядження він був відряджений до Херсонської області з метою виконання спільних завдань з військовослужбовцями Збройних Сил України із захисту суверенітету та територіальної цілісності України, забезпечення здійснення заходів із національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії рф.

Перебуваючи на службі в Національній поліції України в Управлінні «Корпус оперативно-раптової дії», відповідач у період з березня 2022 року до листопада 2024 року безпосередньо брав участь у заходах із захисту суверенітету та територіальної цілісності України, неодноразово перебував у зоні ведення активних бойових дій, та лише нетривалі періоди часу перебував у місті Чернівцях, зокрема з метою лікування після чергових поранень та контузій.

При цьому лише 14 листопада 2024 року відповідач звільнився зі служби в підрозділі поліції особливого призначення, де основним його завданням була збройна відсіч окупантам та участь у заходах оборони України, що підтверджується витягом із наказу Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області (далі - ГУНП України в Чернівецькій області) від 14 листопада 2024 року № 389-о/с, який долучений судом апеляційної інстанції до матеріалів справи за клопотанням позивача.

Отже, тривала розлука між батьком та дитиною була спричинена об`єктивними обставинами участі батька в бойових діях та відсутністю у нього можливості бачитися та спілкуватися з дочкою. Внаслідок цього втрачено психоемоційний зв`язок між батьком та дитиною, і в подальшому дитина висловила небажання бачитися та спілкуватися з батьком.

До кінця 2021 року відповідач регулярно зустрічався та підтримував спілкування з дочкою, тобто брав участь у її вихованні. Будь-яка вина ОСОБА_2 у тому, що він у 2022 році виконував свій конституційний обов`язок, захищав Батьківщину та у зв`язку з цим втратив контакт з дочкою, а його в цей час замінив вітчим ОСОБА_5 (новий чоловік матері), відсутня.

Участь у бойових діях (особливо в умовах війни), навіть якщо це спричинило втрату психоемоційних зв`язків між батьком та дитиною, не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Навпаки, якщо батько виконував обов`язок захисту Батьківщини, це може свідчити про його відповідальність, а не про ухилення від обов`язків батька. У вказаний період відповідач дійсно не брав належної участі у вихованні дочки, проте він виконував важливіше завдання - захищав її життя.

Встановлені судами обставини того, що вихованням і розвитком дитини нині займаються мати та вітчим, не свідчать безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Бездіяльності з боку батька під час виконання батьківських обов`язків недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Отже, поведінка відповідача стосовно своєї дочки свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. У матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, зокрема дані про винну поведінку в ухиленні від виховання дитини, у свідомому нехтуванні обов`язками.

Аргументи інших учасників справи

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Чернівецького районного суду міста Чернівців.

23 вересня 2025 року матеріали справи № 725/10318/23 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 08 жовтня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Сторони з 03 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 травня 2014 року. Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 (том 1, а. с. 11-13).

Після розлучення дочка сторін залишилася проживати з матір`ю.

Розпорядженням Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 18 серпня 2014 року № 245 визначено порядок побачень батька ОСОБА_2 із малолітньою дочкою ОСОБА_3 , а саме щосуботи з 09:00 год до 20:00 год за попередньою домовленістю із матір`ю та з можливістю перебувати за місцем проживання батька (том 1, а. с. 142, 143, 160, 163).

02 серпня 2016 року позивач одружилася із ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (том 1, а. с. 14).

Нині неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , її вітчимом ОСОБА_5 та молодшою сестрою ОСОБА_8 (дочка позивача, яка народилася під час нового шлюбу) за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 15, 16).

Сторони не заперечували, що до кінця 2021 року відповідач ОСОБА_2 регулярно брав участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, а також надавав кошти на її утримання.

Із кінця 2021 року дотепер ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а з 2023 року - також у її матеріальному забезпеченні.

Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, від 26 квітня 2023 року ОСОБА_2 дійсно в період з 17 березня 2022 року до 07 вересня 2022 року та з 25 листопада 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України в Київській, Сумській, Харківській, Запорізькій областях та міст Суми та Харкова, є учасником бойових дій (том 1, а. с. 95, 181).

Довідкою Управління «Корпус оперативно-раптової дії» ГУНП України в Чернівецькій області від 29 лютого 2024 року № 52/123/28/01-2024 підтверджується, що з 19 січня 2024 року ОСОБА_2 був відряджений до Херсонської області з метою виконання спільних завдань із військовослужбовцями Збройних Сил України із захисту суверенітету та територіальної цілісності України, забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф (том 1, а. с. 96).

Згідно з довідкою лікаря-педіатра Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка» ОСОБА_9 від 14 лютого 2024 року № 17 дитина ОСОБА_3 з 2016 року перебуває на обліку в цій поліклініці. Неповнолітню дитину записувала на прийом, зверталася до лікарів та постійно супроводжувала мати ОСОБА_1 (том 1, а. с. 68).

Характеристикою, виданою 24 травня 2024 року директором Чернівецького ліцею № 10, підтверджується, що вихованням неповнолітньої ОСОБА_3 займається мати ОСОБА_1 , яка спілкується із педагогами, цікавиться шкільним життям дитини, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу. Батько ОСОБА_2 не підтримує контакт зі школою, з учителями не спілкується. Благодійні внески сплачує мати ОСОБА_1 (том 1, а. с. 64, 141).

Згідно з довідкою Тенісного клубу «АСЕ» від 24 травня 2024 року ОСОБА_3 із вересня 2023 року відвідує гурток з тенісу, оплату за який здійснює мати ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_2 не бере участі в спортивному житті ОСОБА_4 (том 1, а. с. 139, 154).

Довідкою Комп`ютерної академії ІТ-СТЕП Чернівці від 24 травня 2024 року підтверджується, що навчання дочки ОСОБА_3 оплачує мати ОСОБА_1 щоквартально у розмірі 6 690,00 грн. Батько ОСОБА_2 не бере будь-якої участі в навчальному процесі дитини (том 1, а. с. 139, 155).

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області від 20 травня 2024 року ОСОБА_3 у період з 24 лютого 2022 року до 18 травня 2024 року не звертався до поліції з приводу перешкод у побаченнях із дочкою ОСОБА_3 з боку її матері (том 1, а. с. 138, 153).

Висновком Органу опіки та піклування, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14 травня 2024 року № 297/10, визнано за недоцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на те, що факти свідомого винного ухилення батька від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу не підтвердилися (том 1, а. с. 177-180).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає її лише в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначив, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передання дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зазначено, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це вважатиметься виправданим лише за виняткових обставин. Під часвирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 572/1759/24 (провадження № 61-6751св25), на яку також посилався заявник у касаційній скарзі, зробив висновок про те, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. З урахуванням відсутності належних, достатніх та допустимих доказів вчинення відповідачем протиправних дій щодо його дітей, невиконання ним заходів попередження та впливу щодо необхідності належного виконання своїх батьківських обов`язків, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли загалом правильних висновків про передчасність вирішення питання про застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Тому, врахувавши те, що батько не втрачав інтересу до своєї дочки, у тому числі до участі у її вихованні, а також те, що позивач не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Крім того, під час його надання враховано заперечення батька щодо позбавлення його батьківських прав.

Ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Крім того, дитині сторін було надано можливість висловити свою думку зі спірного питання. Колегія суддів додатково зауважує, що із заслуханих пояснень неповнолітньої ОСОБА_3 убачається, що дитина сторін підтвердила наявність гарних стосунків із чоловіком її матері, якого вона вважають батьком та з яким хоче надалі спільно проживати, проте через образу на батька дитина не досить чітко розуміє правових наслідків позбавлення відповідача батьківських прав.

Водночас предметом вирішення спору у справі, що переглядається, не є визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Доказів вчинення відповідачем будь-яких примусових дій щодо зміни місця проживання дочки чи наявності обставин, які б свідчили про загрозу з боку батька для неповнолітньої ОСОБА_3 , її здоров`я та розвитку, матеріали справи не містять.

Верховний Суд вже звертав увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що за обставин справи, що переглядається у касаційному порядку, думка дитини не може слугувати єдиною достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Водночас суд першої інстанції попередив відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дочки ОСОБА_3 .

Верховний Суд зауважував, що коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків із тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення із таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21).

Таким чином, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав Верховний Суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суд першої інстанції не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно дитини.

Установивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дочки, врахувавши бажання батька спілкуватися із дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у їх вихованні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції правильно керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу за доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення батьківських прав суд не встановив.

Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження № 61-1165св23), від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23 (провадження № 61-9650св24), від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24 (провадження № 61-994св25).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в означеній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у згаданих постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі, апеляційний суд залишив поза увагою те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Установивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції неправильно розтлумачив поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшов помилкового висновку, що бездіяльність ОСОБА_2 під час виконання батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав стосовно його дочки ОСОБА_4 , яка проживає разом із матір`ю.

Під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту з дочкою (зокрема, через безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України) тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам собою не може виключати можливість відновлення зв`язків між дочкою і її біологічним батьком.

Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні стосунки між батьком і дитиною визначалися із урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу. Зокрема, в силу того, як зі спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною.

Вочевидь, право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. У цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю дочкою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю.

Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та дочкою, а звернув увагу лише на існуючі стосунки. Повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та біологічним батьком неможливо використовувати як засіб виховання або покарання батька. Натомість, на думку апеляційного суду, бездіяльність батька протягом трьох років по суті виправдовувала позбавлення його права на сімейне життя. Однак надання батькові можливості спілкуватися зі своєю дочкою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а, навпаки, сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам.

З огляду на викладене апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав та ухвалив нове рішення про задоволення позову. Тому Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про обґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені цим судом з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, тооскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та розподілу судових витрат, понесених позивачем зі сплати судового збору за цю вимогу, підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 717,76 грн, який підлягає стягненню із позивача на його користь.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 серпня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та в частині розподілу судових витрат скасувати, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 11 квітня 2025 року у цій частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 717 (одна тисяча сімсот сімнадцять) грн 76 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
А. А. Калараш
В. В. Пророк
В. В. Сердюк