Номер провадження 2/754/3030/25
Справа №754/1925/25
РІШЕННЯ

Іменем України

07 жовтня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зотько Т.А.,

за участю секретарів судового засідання Юхименко А.Є., Нагорної М.В.,

представника позивачки Москалюк Т.В.,

представника відповідача Орловської В.А.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в особі свого представника - адвоката Волощука В.В. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що 19.06.2024 відбулась ДТП за участю автомобіля позивача та автомобіля "Volkswagen" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідачки ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено належний позивачці транспортний засіб автомобіль «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 . Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2025 року ОСОБА_2 визнано винною в порушенні ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, однак позивачка внаслідок неправомірних дій відповідачки після ДТП була змушена понести витрати на ремонт свого автомобіля, що у загальному розмірі склали 166 826,00 грн..

Враховуючи той факт, що ТОВ «Страхова компанія «Гардіан» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 46 664,66 грн., невідшкодованими залишились витрати на ремонт автомобіля у розмірі 122 361,34 грн., а відтак позивачка вимушена звертатись до суду із зазначеним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою судді від 11.02.2025 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Одночасно судом було направлено на адресу відповідачки копію позовної заяви з додатками з копією ухвали про відкриття провадження.

17.03.2025 на адресу суду надійшов відзив на позов, поданий представницею відповідачки - адвокатом Орловською В.А., згідно з яким зазначено, що відповідачка відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" застрахувала автомобіль марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_1 в ТДВ «СК «Гардіан». Ліміт відповідальності складає 160000.00грн. Розмір франшизи 3200,00грн. Після настання ДТП, ТДВ «СК «Гардіан» було розраховано матеріальний збиток в розмірі 47664,66грн. та виплачено позивачці, за виключенням франшизи в розмірі 3200,00грн.(яку Відповідач не проти оплатити).

У зв`язку із тим, що на замовлення страховика збиток був оцінений у розмірі 47664,66гривень, відповідно відповідачка вважає Звіт оцінювача, виготовлений на замовлення позивачки, згідно не достатнім доказом для підтвердження розміру збитків. І тим більше сторона відповідачки не вважає обґрунтованим розмір збитку 166 826,00 грн., про відшкодування якого просить позивачка на підставі актів.

При цьому відповідачка не запрошувалась ні на огляди автомобіля оцінювачем, ні на дефектування автомобіля на СТО, що передбачено п.5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Мінюсту України та Фонду Держмайна №142/5/2092 від 24.11.2003 року, тому відповідачка вважає, що не всі зафіксовані під час оглядів та дефектування автомобіля позивачки пошкодження, виникли у результаті його дій під час ДТП. Відповідачка вважає, що об`єктивний розмір збитку нарахований страховою компанією 47664,66грн, а не той що заявляє позивачка, та він не перевищує ліміту відповідальності страховика 160 000 гривень, а відповідачка може нести відповідальність лише в разі недостатності виплати страхового відшкодування для покриття збитків, що перебільшує ліміт відповідальності страховика, відтак просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

16.05.2025 представником позивачки - адвокатом Волощуком В.В. подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, з посиланням на той факт, що ТДВ «СК «Гардіан» було надано розрахунок суми страхового відшкодування, а саме: нараховано суму страхового відшкодування у розмірі 46 664,66 грн. при цьому враховано коефіцієнт фізичного зносу, франшизу (сума збитків, яка не відшкодовується 3200 грн.) та з урахуванням послуг евакуатора (2200 грн.). Таким чином, оскільки, до розрахунку суми страхового відшкодування було включено витрати 2200 грн. на послуги евакуатора, то представник вважав за необхідне зменшити позовні вимоги на цю суму.

01.07.2025 року від представниці відповідачки - адвоката Орловської В.А. надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 02.07.2025 було витребувано від 3-особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН» належним чином посвідчену копію матеріалів страхової справи з висновком експерта згідно якого було розраховано матеріальний збиток в розмірі 47 664, 66грн. та виплачено позивачу, за виключенням франшизи в розмірі 3 200, 00 грн.

18.09.2025 на адресу суду надійшли витребувані судом матеріали.

У судовому засіданні представниця позивачки - адвокат Москалюк Т.В. вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, надаючи пояснення посилалась на обставини, викладені у позові та поданих до суду по суті спору заявах.

Представниця відповідачки - адвокат Орловська В.А. просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надаючи пояснення, посилалась на обставини, викладені у відзиві та поданих до суду по суті спору заявах.

Представник Товариства з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені належним чином, про що свідчать письмові матеріали справи.

За таких обставин, суд вважав за можливе здійснити розгляд справи без участі представника 3-особи.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 19.06.2024 відбулась ДТП за участю автомобіля позивача та автомобіля "Volkswagen" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідачки ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено належний позивачці транспортний засіб автомобіль «Nissan» д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2025 року ОСОБА_2 визнано винною в порушенні ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На час скоєння ДТП відповідальність власника транспортного засобу "Volkswagen" д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивачка у порядку ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернулась до ТДВ «СК «Гардіан» із заявою про страхове відшкодування.

10.12.2024 ТДВ «СК «Гардіан» було здійснено виплату страхового відшкодування з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, вартість послуг евакуатора та за мінусом франшизи, що в сукупності склало 46 664,66 грн..

Разом з тим, як зазначає позивачка, нею було витрачено на відновлювальний ремонт належного їй транспортного засобу кошти у загальному розмірі 166 826,00 грн..

Таким чином, різниця між виплаченою позивачці сумою страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди, спричиненої належному позивачці транспортному засобу складає 120 161,34 грн..

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправні поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди.

Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2019 року у справі № 676/518/17 доходить наступного висновку, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням».

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як виснував Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах від 20 січня 2016 року у справі № 6 - 2808 цс 15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним.

Аналогічна правова позиція Великої Палати Верховного Суду щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів неодноразово висловлена, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

При цьому пунктом 32.7 частини 1 ст. 32 Закону встановлено, що страхова компанія не відшкодовує шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу.

Таким чином, різницю між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодування повинен сплатити винний у ДТП водій. Ця різниця пов`язана із заміною зношених деталей на нові чи їх відновленням та компенсацією втрати товарної вартості транспортного засобу. Фактичну вартість відновлення транспортного засобу потрібно підтверджувати висновків експертів або актами виконаних робіт з СТО. Втрати товарної вартості можуть підтверджуватися висновками експертів. Розмір франшизи підтверджується договором страхування та розрахунками страхового відшкодування, які здійснююся за мінусом цієї суми.

Вартість втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля розраховується експертом на підставі формули, зазначеної у підпункті 8.6.3 Методики та дорівнює різниці між ринковою вартістю подібного непошкодженого автомобіля та вартістю відновленого після ДТП автомобіля.

На підтвердження завданого збитку, позивачка надала суду копію висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №393/10-24, копії акту №558 прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 17.12.2024 року та рахунку-фактури №558 від 02.12.2024, таким чином фактичні витрати позивачки на ремонт ТЗ склали 166 826,00 грн..

Доказів на спростування вказаних витрат позивачки, стороною відповідачки не надано.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 120 161,34 грн. (166 826,00 грн. (фактичні витрати позивачки на ремонт ТЗ) - 46 664,66 грн. (виплачена страхова сума від 10.12.2024 р.) = 120 161,34 грн.).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію Договору про надання правничої допомоги від 20.09.2024 року; Квитанції до платіжних інструкцій про переказ готівки від 27.01.2025 та від 03.03.2025, що в сукупності становить 6 300,00 грн..

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням викладених вище обставин, вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки та стягнення з відповідачки підтверджених понесених позивачкою судових витрат на правову допомогу у розмірі 6 300,00 грн..

Відповідно до ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження. Ухвала про внесення виправлень надсилається всім особам, яким видавалося чи надсилалося судове рішення, що містить описки чи арифметичні помилки.

Судом при виготовленні повного тексту рішення суду, встановлено, що у резолютивній частині ухваленого судом рішення від 07.10.2025 було допущено описку в зазначенні розміру до стягнення з відповідачки, сплаченого позивачкою судового збору, а саме стягнуто 3 757,60 грн., в той час, як позивачкою було сплачено 1 223,61 грн..

Враховуючи вищевикладене, зазначена арифметична помилка при виготовленні резолютивної частини рішення суду була допущена механічно, а відтак підлягає виправленню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 201,61 грн., пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст..129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 14, 76-82, 95, 141, 178, 258, 259, 263 - 265, 268, 269, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 120 161 гривень 34 копійки, витрати на правову допомогу у розмірі 6 300,00 гривень, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 201,61 гривень.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивачки: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Дані відповідачки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Дані третьої особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», , місцезнаходження: м.Київ вул.Герцена,10.

Повний текст рішення суд виготовлено 11.11.2025.

Суддя: Т.А.Зотько