Номер провадження: 22-ц/813/4925/25
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року у цивільній справі за позовом заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , в якій просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 63726340 від 30.05.2022 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01;

- визнати недійсним договір дарування № 1342 від 30.05.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) прийняв у власність квартиру, загальною площею 84,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;

- стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову зазначено, що постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі №522/3835/22 позов Приморської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора та звільнення земельної ділянки, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , задоволено повністю.

Судом апеляційної інстанції у постанові від 19.09.2023 року у справі № 522/3835/22 встановлено, що проведення реконструкції квартири за зазначеною адресою, в результаті якої загальна площа квартири змінена з 51,7 кв.м. на 84,7 кв.м., відбулась за рахунок земельної ділянки територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, з комунальної власності вибула земельна ділянка орієнтованою площею більше ніж 30 кв.м. Також, апеляційним судом встановлено, що рішення державного реєстратора від 02 липня 2019 року індексний номер рішення: 47577315 про зміну загальної площі квартири АДРЕСА_3 з 51,7 кв.м. на 84,7 кв.м. підлягає скасуванню у судовому порядку як таке, що порушує права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться, та як таке, що прийняте із порушенням законодавства за відсутності документів, що підтверджують виникнення права власності на самочинно збудований (прибудований) об`єкт площею 33 кв.м. Одеський апеляційний суд також дійшов висновку, що спірна споруда є самочинно збудованою, яка розташована на землях територіальної громади м. Одеси та є перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а тому даний об`єкт (прибудова) загальною площею 33 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 - підлягає знесенню.

Проте, вже після ухвалення Одеським апеляційним судом постанови від 19.09.2023, на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 , під час розгляду справи в суді першої інстанції передала у власність свого батька - ОСОБА_1 вказаний об`єкт нерухомості аби унеможливити відновлення порушених прав територіальної громади м. Одеси, а саме: звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва. Рішення державного реєстратора, яким загальну площу квартири змінено з 51,7 кв.м. на 84,7 кв.м., скасовано судом апеляційної інстанції, оскільки підтверджено, що воно порушує права територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться.

Отже, як наслідок, вважають, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 63726340 від 30.05.2022 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 є таким, що суперечить вимогам діючого законодавства та призводить до порушення інтересів держави. Оскільки, постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 скасовано рішення державного реєстратора прав та їх обтяжень індексний номер: 47577315 від 02.07.2019 про зміну загальної площі квартири, а також припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 84,7 кв.м. з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01, вважають, що договір дарування є таким, що порушує інтереси держави та укладений, з метою унеможливлення виконання рішення суду та відновлення порушених прав територіальної громади м. Одеси. Крім того, договір дарування № 1342 від 30.05.2022 укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки первісна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна проведена всупереч вимогам законодавства України, що також підтверджено постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 у справі № 522/3835/23.

На підставі викладеного, оскільки квартира АДРЕСА_4 за вказаною адресою самочинно реконструйована без відповідних дозвільних документів, на земельній ділянці комунальної власності, на яку відсутні правовстановлюючі документи, чим порушуються інтереси держави і суспільства - договір про передачу права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру АДРЕСА_3 суперечить положенням чинного законодавства України, що дає підстави для визнання правочину недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року позов Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору дарування - задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, укладений 30 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1342.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури () судовий збір у розмірі 4026,00 (чотири тисячі двадцять шість) гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обгрутована тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а визнання недійсними договору дарування призвело до втрати ним права власності на всю квартиру в цілому та становить непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_1 відзначає, що 30 червня 2022 року він набув право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від ОСОБА_2 . Виходячи зі змісту статей 11 та 328 Цивільного кодексу України, зазначений договір дарування є підставою виникнення права власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру. Разом з тим, визнання недійсним вищезазначеного договору дарування призводить до того, що підстава виникнення права власності ОСОБА_1 перестане існувати, що призведе до припинення права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. Таке припинення права власності є втручанням у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави. У провадженні судів перебувала справа № 522/3835/22, позивачем у якій була Одеська міська рада, а відповідачем ОСОБА_2 , щодо знесення об`єкту самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . 28 листопада 2023 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 522/3835/22. 13 березня 2024 року постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 522/3835/22 залишено без задоволення касаційну скаргу, а постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 522/3835/22 без змін. Разом з тим, до моменту остаточного завершення розгляду справи № 522/3835/22, заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси 25 вересня 2023 року направив до Одеської міської ради запит щодо надання інформації та документів з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді. 06 жовтня 2023 року Одеська міська рада в особі Департаменту ресурсів повідомила Приморську окружну прокуратуру міста Одеси про те, що обізнана про необхідність подання позовної заяви до нового власника (тобто, ОСОБА_1 ) про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення державного реєстратора. Також департамент повідомив, що поки що позовна заява подана не була. У зв`язку з наведеним не можна не відзначити, що на момент направлення запиту прокурором з моменту винесення постанови Одеського апеляційного суду минуло лише 6 днів, а на момент відповіді департаменту 17 днів. Знову ж таки, навіть не сплив строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 522/3835/22, тобто розгляд зазначеної справи не був завершений. Не зважаючи на вищевикладене, 30 жовтня 2023 року Приморська окружна прокуратуру міста Одеси повідомила Одеську міську раду про здійснення представництва інтересів держави.

Крім того, вказує на те, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Під час судового розгляду відповідачем були надані пояснення та відповідна судова практика щодо неналежності обраного способу захисту прав яка була проігнорована судом при ухваленні рішення, а саме: Постанови ВС від 31.10.2024 року по справі № 760/10777/22, постанови ВС від 05.06.2024 року по справі № 521/13158/19, постанова ВСУ у справі № 916/1174/22 від 15.11.2023 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мартинчук Владислав Валерійович підтримав доводи апеляційної скарги.

Присутній прокурор Бондаревский Олександр Михайлович заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору дарування, визнаючи недійсним договір дарування, укладений 30 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1342, суд першої інстанції виходив з того, що укладення оспорюваного договору унеможливлює виконання постанови Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 522/3835/22, зокрема, в частині припинення права власності на спірний об`єкт нерухомості з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01 та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, а тому в даних правовідносинах належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання недійсним договору дарування № 1342 від 30.05.2022 року, що обумовить анулювання наслідків укладення такого договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено.

Як слідує з договору дарування від 13 травня 2022 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1342, ОСОБА_2 передала безоплатно в дарунок, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 84,7 кв.м., житлова площа 75,3 кв.м. (т. 1 а.с. 57).

Відповідно до інформаційної довідки 347191614 від 19.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30.05.2022 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , державний реєстратор: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63726340 від 30.05.2022 року, приватний нотаріус Іллічова Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.; документи подані для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 1342, виданий 30.05.2022 року, видавник: Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу (т. 1 а.с. 51 - 56).

Проте, матеріалами справи встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023 року у справі № 522/3835/22 задоволено апеляційні скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури Максима Раковича та Одеської міської ради. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва задоволено.

Скасовано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 року «Реконструкцію квартири АДРЕСА_4 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи», за адресою: АДРЕСА_2 , видану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 47577315 від 02.07.2019 року про зміну загальної площі на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 84,7 кв. м з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_5 , та привести його у відповідності до технічного паспорту від 30.08.1996 року (т. 1 а.с. 34 50).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі справа № 522/3835/22 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Костинюка Юрія Дмитровича залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року залишено без змін (т. 1 а.с. 98 - 114).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена. Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

З матеріалів справи вбачається, Приморською окружною прокуратурою м. Одеси на адресу Одеської міської ради направлено лист № 52-10142ВИХ-23 від 25.09.2023 року щодо отримання інформації про вжиті з боку територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради заходи реагування стосовно захисту комунальної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме чи зверталась Одеська міська рада до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору дарування на квартиру АДРЕСА_1 .

Листом Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради листом №01-19/1681 від 06.10.2023 року, на підставі інформації Юридичного департаменту Одеської міської ради, на адресу Приморської окружної прокуратури м. Одеси повідомлено, що Одеською міською радою позовна заява стосовно захисту прав територіальної громади на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 до теперішнього власника ОСОБА_1 не подавалась.

Таким чином, Приморська окружна прокуратура м. Одеси при звернені з позовом у цій справі в інтересах держави в особі Одеської міської ради обґрунтувала порушення прав держави та таке звернення спрямоване на задоволення суспільної потреби, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами.

Враховуючи дотримання до подання до подання позову у цій справі процедури, передбаченої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право здійснювати представництво інтересів Одеської міської ради.

Перевіряючи дооводи апеляційної скарги в частині відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки не сплив понад розумий строк для звернення до суду, апеляційний суд виходить з такого.

Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Зі встановлених обставин справи, предметом якої є договір дарування № 1342 від 30.05.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру, загальною площею 84,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , правочин який здійснений за час розгляду у судах справи № 522/3835/23, свідчить про необхідність вжиття невідкладених заходів для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, проте орган місцевого самоврядування жодних заходів для усунення виявлених порушень не вжив. Зокрема, до суду з позовом не звернувся та про намір здійснити такий захист прокуратуру не повідомив.

Більше того, листом від 30.10.2023 року № 52-11396 вих-23 Одеську міську раду було офіційно поінформовано про здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді в особі міської ради.

Апеляційний суд зазначає, що посилання суду скаржника на те, що на момент направлення запиту прокурором з моменту винесення постанови Одеського апеляційного суду минуло лише 6 днів, а на момент відповіді департаменту 17 днів, є необґрунтованим, оскільки такий строк не може вважатися «розумним» для оцінки бездіяльності органу місцевого самоврядування щодо захисту інтересів держави, оскільки відповідний орган не вживав заходів щодо усунення порушень законодавства та не повідомив прокуратуру про намір самостійно звернутися до суду.

Таким чином, звернення прокурора з позовом не є передчасним, оскільки він діяв у межах своїх повноважень та вжитими заходами забезпечив належну процедуру для надання місцевому органу можливості захистити інтереси держави. У таких випадках прокурор виступає альтернативним суб`єктом звернення до суду та може, за наявності підстав, замінювати орган влади, який не виконує покладені на нього обов`язки.

Враховуючи викладене, дії прокурора щодо звернення до суду є правомірними та відповідають вимогам ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо суті спору.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право на оспорювання договору дарування має також особа, яка не була стороною правочину (заінтересована особа). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц (провадження № 61-13227св21)).

У справі, що переглядається встановлено, що 13 травня 2022 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір дарування який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1342, відповідно до якого ОСОБА_2 передала безоплатно в дарунок, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 84,7 кв.м., житлова площа 75,3 кв.м.

Тобто, предметом договору дарування є нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 84,7 кв.м., житлова площа 75,3 кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки 347191614 від 19.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30.05.2022 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , державний реєстратор: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63726340 від 30.05.2022 року, приватний нотаріус Іллічова Н.А., Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл.; док року, видавник: Іллічова Н.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи бо особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Встановлені факти не підлягають доказуванню, така позиція висловлені у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі № 649/1393/19.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду (постанова Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №438/723/17).

Проте, матеріалами справи встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2023року у справі № 522/3835/22, яка залишена без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року, задоволено апеляційні скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури Максима Раковича та Одеської міської ради. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва задоволено.

Скасовано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 року «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 , видану Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 47577315 від 02.07.2019 року про зміну загальної площі на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 84,7 кв. м з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_5 , та привести його у відповідності до технічного паспорту від 30.08.1996 року (т. 1 а.с. 34 50).

Відповідно до встановлених у справі № 522/3835/22 обставин, спірна споруда є об`єктом самочинного будівництва та перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, тому даний об`єкт (прибудова) загальною площею 33 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 підлягає знесенню.

Разом з цим, судом встановлено, що після звернення заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до суду до ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, ОСОБА_2 відчужила шляхом дарування спірну квартиру її батьку ОСОБА_1 під час розгляду судової справи № 522/3835/22, а ОСОБА_1 набув спірний об`єкт нерухомості за договором дарування та не повідомила про це суд та інших учасників учасників справи, що свідчить про очевидну недобросовісність таких дій ОСОБА_2 та зловживання нею своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб учасників судового спору у справі № 522/3835/22.

Норми статей 376, 655, 658 ЦК України вказують, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки істотною умовою договору дарування є предмет договору, а закон не передбачає правових підстав для укладення будь-яких правочинів із об`єктом самочинного будівництва, який не може бути власністю особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладений між сторонами договір в частині дарування цього майна суперечить вимогам цивільного законодавства.

Верховний Суд у своїй постанові від 07листопада 2018 року усправі № 654/4618/14-ц зазначав, що самочинне будівництво не є об`єктом цивільного права і відповідно не може бути предметом цивільно-правового договору, тобто договір, предметом якого є об`єкт самочинного будівництва, суперечить закону.

Таким чином, встановившви, що судовим рішенням по справі № 522/3835/22, яке набрало законної сили, що прибудова загальною площею 33 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 є об`єктом самочинного будівництва та перешкодою для реалізації територіальною громадою м. Одеси своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, і який є предметом оспорюваного договору дарування від 13 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був укладений після звернення заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до ОСОБА_2 про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації, рішення державного реєстратора, звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, остання відчужила (подарувала) спірну квартиру її батьку ОСОБА_1 під час розгляду судової справи № 522/3835/22 ( стадія підготовчого провадження), свідчить про те, що такий договір дарування укладений в порушення ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, та за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договір дарування, укладений 30 травня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1342.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом витребування на користь держави, є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Усталена практика Європейського суду з прав людини свідчить про наявність трьох критеріїв, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно легітимну мету; чи є такий захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Судами встановлено, що спірний об`єкт нерухомості самочинно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, з порушенням земельного та містобудівного законодавства, що свідчить про недобросовісність набуття права власності на вказаний об`єкт.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або землекористувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Не допускається набуття права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянка ( правова позиція Великої Палати Верховного Суду , викладена у постанові від 16.02.2021 у справі №910/2861/18).

Здійснення самочинного будівництва нерухомого майна на комунальній землі та проведення його державної реєстрації посягає на суспільні, економічні та соціальні інтереси держави, а також спрямовано на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель територіальної громади міста, що порушує права та охоронювані інтереси держави в особі Одеської міської ради як органу уповноваженого розпоряджатися землями міста Одеси.

Внаслідок незаконної реєстрації самочинних об`єктів Одеська міська рада втратила можливість самостійно на власний розсуд раціонально використовувати та розпоряджатися земельною ділянкою, на якій вказані об`єкти розташовані.

За вказаних обставин втручання у право власності відповідача відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття ним такого права, що не може вважатися порушенням статті 1 Першого протоколу.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до власного трактування норм матеріального права, незгоди із рішенням суду, переоцінки доказів та повторного викладення аргументів, які вже зазначалися відповідачами в процесуальних заявах в суді першої інстанції, кожному з яких було надано належної оцінки судом, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 05.11.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська