Справа № 127/8775/25
Провадження № 22-ц/801/2284/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 рокуСправа № 127/8775/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,

за участю сторін: прокурора Колівошко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/8775/25 запозовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, Немишлянської окружної прокуратури м. Харків, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадчої Людмили Олександрівни про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю, тривалою імітацією нагляду та порушення розумних строків в кримінальному провадженні №0001974,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року, яке ухвалив суддя Сичук М.М. в Вінницькому міськомусуді Вінницької області, повний текст складено 22 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави України в особі Харківської обласної прокуратури, Немишлянської окружної прокуратури м. Харків, за участю третьої особи процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харків Осадчої Л.О. про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю, тривалою імітацією нагляду та порушення розумних строків в кримінальному провадженні №0001974, який мотивував тим, що 15 травня 2013 року Фрунзенським РВ ХМУ ГУ МВС в Харківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001974 за ч. 2 ст. 384 КК України відносно ОСОБА_2 , який у 2010 році умисно обмовив позивача у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що спричинило незаконне позбавлення його волі строком на два місяці та інвалідність 2 групи.

Органом досудового розслідування не проведено необхідних процесуальних дій, ухвали слідчих суддів, якими скасовувались постанови про закриття провадження, не були належно виконані. Копії постанов слідчих навмисно не направлялися позивачу, що є порушенням ч. 5 ст. 284 КПК України.

13 травня 2016 року слідчий суддя скасував постанову від 25 квітня 2016 року про закриття кримінального провадження №0001974.

17 травня 2018 року слідчий суддя скасував постанову від 26 червня 2017 року про закриття кримінального провадження №0001974.

07 лютого 2019 року слідчий суддя скасував постанову від 14 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження №0001974.

17 травня 2019 року слідчий суддя задовольнив заяву позивача про відвід слідчого.

22 жовтня 2021 року та червень 2023 року прокурор Осадча Л.О. винесла немотивовані постанови про відмову у задоволенні клопотань позивача щодо оголошення підозри ОСОБА_2

03 липня 2023 року позивав подав заяву про відвід прокурора Осадчої Л.О.

17 липня 2023 року керівник прокуратури необґрунтовано відмовив у відводі.

14 серпня 2023 року позивач подав скаргу на недотримання прокурором Осадчої Л.О. розумних строків досудового розслідування.

21 серпня 2023 року заступник керівника прокуратури відмовив у задоволенні скарги, виклавши свідомо недостовірні аргументи.

15 вересня 2023 року слідчий суддя зобов`язав керівника прокуратури розглянути скаргу у встановлені строки. Ухвала набрала законної сили, але до теперішнього часу не виконана.

30 жовтня 2023 року та 20 листопада 2023 року Харківський апеляційний суд скасував постанову слідчого про закриття кримінального провадження, підтвердивши незаконність дій слідчого.

Відповідно до практики ЄСПЛ, ефективне розслідування передбачає проведення всіх необхідних слідчих дій, включно з допитами та експертизами. У кримінальному провадженні №0001974 цього навмисно не було здійснено.

Протягом усього періоду прокурор ОСОБА_3 фактично імітували нагляд і розслідування, не забезпечуючи дотримання розумних строків, не усуваючи порушень і незаконних постанов, що спричинило мені моральні страждання, погіршення стану здоров`я, втрату відчуття безпеки та необхідність постійно звертатися до суду для захисту своїх прав.

Прокурор Осадча Л.О. не вжила передбачених законом заходів, самоусунулася від процесуального керівництва, не забезпечила проведення розслідування у розумні строки, не скасувала незаконні постанови слідчих, не розглянула клопотання позивача, ігнорувала ухвали судів.

18 грудня 2023 року відносно прокурора Осадчої Л.О. та слідчого було відкрито кримінальне провадження №0001994 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України.

Позивач вказує на незаконну тривалість здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Зазначає, що більше ніяких слідчо-процесуальних дій, спрямованих на встановлення істини, прокурор не проводив.

Крім того вказує, що з вини відповідача він був вимушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого, що завдало позивачу моральні страждання. З вини прокурора позивач був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено його психологічне благополуччя, він був позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.

Таким чином, на думку позивача, своїми тривалими неправомірними діями відповідач завдав моральної шкоди, а тому просив суд позов задовольнити, захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справи №000197, а також стягнути з Державного бюджету України компенсацію моральної шкоди в розмірі 620 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його таким, що не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню, через неправильне застосування судом норм матеріального права, без врахування висновків Верховного Суду та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, які висловлені в постановах від 03 вересня 2019 року в справі №916/1423/17 та від 03 липня 2019 року в справі №750/1591/18 щодо застосування відповідних норм матеріального права по одній категорії справ, порушено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема зазначив, що посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які були наведені у відзиві відповідача, є хибними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними у даній справі; у них встановлені різні фактичні обставини та підстави звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська обласна прокуратура просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 травня 2013 року до СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 про те, що на його думку у вересні 2010 року при розслідуванні кримінальної справи № 5910063 посадові особи ТОВ фірма «Ідалія» дали завідомо неправдиві свідчення при їх допиті в якості свідків.

За даним фактом СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001974 від 15 травня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України.

21 липня 2011 року старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області відносно ОСОБА_1 винесено постанову про закриття кримінального провадження за ст.190, 358 КК України в порядку п. 2 ст. 213, п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Під час досудового розслідування кримінального провадження не було встановлено даних, які б підтверджували, що умисел ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час надання показів у справі №5910063 був спрямований на введення в оману суду, іншого уповноваженого органу або на подання завідомо неправдивих чи підроблених доказів з метою обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З огляду на зазначені обставини, у рамках кримінального провадження №0001974 було прийнято рішення про його закриття, яке слідчими СВ ВП №2 Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ухвалювалося кілька разів: 25 квітня 2016 року, 26 червня 2017 року, 14 грудня 2018 року, а останнє 23 вересня 2023 року слідчим Лифиренком Б.С.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив постанову про закриття провадження до Фрунзенського районного суду міста Харкова.

За результатами розгляду його скарги слідчий суддя ухвалив рішення 30 жовтня 2023 року про відмову в задоволенні скарги на постанову слідчого.

Ухвала Фрунзенського районного суду була оскаржена Ісмайловим В.Ш. до Харківського апеляційного суду та за результатами розгляду апеляційної скарги цей суд своєю ухвалою від 20 листопада 2023 року (справа №645/2310/16-к, провадження №11-сс/818/1487/23) скасував рішення слідчого судді Фрунзенського районного суду від 30 жовтня 2023 року, а також постанову слідчого ОСОБА_8 від 23 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження.

Після отримання ухвали Харківського апеляційного суду Немишлянська окружна прокуратура міста Харкова відновила досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001974.

ОСОБА_1 як потерпілий у рамках кримінального провадження № 0001974, внесеного до ЄРДР 15 травня 2013 року, неодноразово звертався до слідчого Лифиренка Б.С. та процесуального керівника прокурора Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Осадчої Л.О. з численними клопотаннями про проведення слідчих дій, які належним чином не були розглянуті.

Як встановлено судом, на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва №757/52752/23-к від 23 листопада 2023 року за заявою ОСОБА_1 щодо можливих протиправних діянь з боку працівників Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова Осадчої Л.О. під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001974, прокуратура Харківської області 04 квітня 2019 року розпочала кримінальне провадження №0001994 за статтями 364, 365 КК України.

Як встановлено судом відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року слідчим надана оцінка зібраним у ході досудового розслідування матеріалам, однак не проведена судово психологічна експертиза, яка була призначена ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року, проведення якої, на думку ОСОБА_1 , є суттєвим для вирішення питання винуватості особи у цьому кримінальному провадженні.

Так, у матеріалах кримінального провадження міститься клопотання старшого наукового співробітника, судового експерта ОСОБА_9 від 22 жовтня 2019 року про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення судово- психологічної експертизи № 18111.

У вказаному клопотанні експерт для проведення призначеної експертизи просив надати певні документи, а саме: заяву від потерпілого; документальні дані про особу спричинювача шкоди та ступінь її провини у ситуації, яка склалася; матеріали, які характеризують ОСОБА_1 до події, що розглядається а також після цієї події, тобто покази сусідів, друзів, родичів, інших осіб; розгорнуті характеристики з місця фактичного проживання та останнього місця роботи ОСОБА_1 щодо особливостей його емоційного стану; копію трудової книжки ОСОБА_1 ; медичну амбулаторну картку ОСОБА_1 ; висновок судово-медичної експертизи, щодо встановлення причинно-наслідкового зв`язку між ситуацією, що розглядається та погіршенням стану здоров`я.

Слідчим неодноразово надсилалися листи ОСОБА_1 з проханням надати інформацію та документи, необхідні для проведення судово психологічної експертизи, однак ОСОБА_1 ігнорував листи слідчого, що унеможливлює закінчення досудового розслідування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем саме протиправних дій, які б прямо спричинили шкоду позивачу. З наявних копій матеріалів кримінальних проваджень та ухвал слідчих суддів вбачається, що низка процесуальних рішень щодо скарг позивача була скасована судами через невідповідність постанов слідчих вимогам закону, а сам факт задоволення скарг позивача слідчими суддями беззаперечно не свідчить про спричинення йому моральної шкоди, а свідчить про здійснення судового контролю. Також не надав належних і достатніх доказів порушення його прав тривалим проведенням досудового розслідування.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо застосування законів, що регулюють відшкодування моральної шкоди, у постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, із послідуючими змінами. Так, у пункті 2 цієї постанови роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 23, 1167 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист права споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 постанови).

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини 1, 2, 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина 1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина 2).

Отже, шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містяться у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Однією із обов`язкових умов настання деліктної відповідальності є наявність причинного зв`язку між протиправним діянням (бездіяльністю) заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року в справі № 761/4079/20 (провадження № 61-1552св24).

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень являє собою зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Таким чином під час оцінки доводів про надмірну тривалість досудового розслідування суд повинен встановити, чи мала місце бездіяльність або затримка, що виходить за межі розумного строку у розумінні статті 6 Конвенції, та чи була вона спричинена неналежною організацією або недбалістю органів досудового розслідування.

Лише доведення протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, наявності реальної шкоди та причинного зв`язку між ними може бути підставою для покладення на державу відповідальності за статтями 1173, 1174 або 1176 ЦК України.

За правилами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Для цього, позивач звертаючись до суду із позовом, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням вимог статті 175 ЦПК України (пункти 4, 5 частини 3), у поданій заяві має зазначити зміст заявлених вимог: спосіб захисту прав, передбачений законом; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За правилами статей 12 та 81 ЦПК України позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та подати докази. Доказування не ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України), допустимими що свідчать про обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, що одержані із дотриманням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України); достовірними на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України); достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди тривалою бездіяльністю відповідачів та третьої особи під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за його заявою.

При цьому судом першої інстанції не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001974 та завданням позивачу моральної шкоди, а встановлено виконання органами досудового розслідування ухвал слідчих суддів, у тому числі щодо скасування постанов про закриття провадження, внесення відомостей до ЄРДР, а також щодо забезпечення процесуальних прав заявника, що свідчить про вчинення відповідачем і третьою особою необхідних заходів для належного розслідування, реагуючи на судові рішення та звернення заявника, що виключає ознаки бездіяльності або недбалості з їхнього боку.

Таким чином, сам по собі тривалий строк досудового розслідування, що обумовлений процесуальними особливостями, складністю справи та необхідністю виконання численних судових рішень, не свідчить про протиправну бездіяльність та про підставу для покладення на державу відповідальності за завдання моральної шкоди.

Сам по собі факт тривалості розслідування не є доказом протиправної бездіяльності слідчих та не може бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Лише незгода позивача з прийнятим посадовою особою органу розслідування рішенням, яке було ним оскаржене в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18).

Встановивши, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями посадових осіб органів прокуратури, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 зводяться до цитування окремих абзаців рішення суду і незгоди з висновками суду та особистого бачення апелянтом обставин справи та хибного тлумачення норм матеріального та процесуального закону.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у помилковості і суперечливості висновків суду першої інстанції правовій позиції по такій категорії справ, викладеній у постановах Верховного Суду, оскільки фактичні обставини у наведених в апеляційній скарзі позивачем справах відрізняються від тих обставин, що встановлені у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Оніщук В.В.