Справа № 496/7095/24
Провадження № 2/496/494/25
16 вересня 2025 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пасечник М.Л.
за участю секретаря - Сурженко К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
В обґрунтування позову зазначено, що 17.06.2021 року між сторонами було укладено шлюб. В період шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2023 року по справі №496/5789/23. Починаючи з травня 2022 року малолітня донька проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Угода про сплату аліментів між позивачем та відповідачем не укладалася. У відповідача інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, а тому він вправі та повинен утримувати спільну з позивачем дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини є працездатною особою та має змогу сплачувати аліменти на рівні 1/4 з усіх видів заробітку (доходу). ОСОБА_2 не є особою з інвалідністю, не має будь-яких медичних захворювань, не зареєстрований як фізична особа-підприємець. Базові потреби дитини повинні бути забезпечені. Малолітня дитина, особливо до трьох років, потребує постійного догляду, харчування та медичного забезпечення. Грошові кошти, які надходять у вигляді аліментів, дозволяють матері задовольняти щоденні потреби дитини, такі як: продукти харчування, адаптовані для дитини раннього віку; гігієнічні засоби; памперси, вологі серветки; одяг та взуття відповідно до сезону; ліки та медичне обслуговування, включно з плановими візитами до педіатра. Оскільки дитина у віці до трьох років потребує постійної уваги, мати часто не має можливості працювати та отримувати самостійний дохід. Її повна зайнятість доглядом за дитиною виключає можливість фінансової незалежності. Тому, фінансова підтримка з боку батька є критично важливою для забезпечення якісного розвитку дитини через іграшки, книжки та інші засоби для навчання, підтримки психологічної стабільності матері, яка зможе приділяти увагу вихованню без постійної тривоги про фінансові труднощі. У ситуації, коли мати зосереджена на вихованні дитини і не може працювати, обов`язок фінансової підтримки повинен лягати на батька. Важливо, щоб дитина зростала в середовищі, де задовольняються не лише базові потреби, але й забезпечується психоемоційний комфорт та розвиток. В психоемоційний комфорт та розвиток включається: освіта та розвиток: дитячі гуртки, секції, заняття з розвитку; безпека та комфорт: забезпечення відповідних умов проживання та догляду; соціалізація та інтеграція: можливість брати участь у суспільному житті, таких як заходи для дітей. Діти до трьох років часто потребують посиленого медичного нагляду та лікування. Аліменти дозволяють матері забезпечити придбання необхідних ліків, проведення планових медичних оглядів, відвідування спеціалістів у разі потреби. Отримання аліментів від батька є необхідною умовою для забезпечення стабільного розвитку дитини та збереження належного рівня життя. Це також дозволяє матері повністю зосередитися на вихованні дитини без ризику фінансових труднощів. Підтримка з боку батька є не лише юридичним обов`язком, але й моральною відповідальністю за спільну дитину. Малолітня донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем, а тому остання має право на утримання від відповідача аліментів до досягнення дитини трирічного віку. Вирішити питання щодо сплати аліментів на утримання дитини, а також на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, у добровільному порядку не вдалося. Позивач дбає про належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, піклується про здоров`я дитини, що підтверджується декларацією №0001-958Х-54А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 . Позивач не має змоги повноцінно працювати, оскільки дитина малолітня, вона весь час приділяє вихованню дитини, яка потребує багато уваги. В свою чергу, відповідач проживає окремо, має змогу працювати. Законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що батько дитини може надавати матеріальну допомогу. Малолітня дитина, яка не досягла трьох років, потребує постійного нагляду та всебічної турботи. Це вимагає від матері повної зайнятості у догляді та вихованні, що унеможливлює її працевлаштування. Хоча мати має відповідну освіту та дипломи, які надають їй право на роботу та професійну діяльність, вона наразі не може реалізувати це право через необхідність забезпечення постійної присутності поруч із дитиною. Відсутність зовнішньої допомоги від родичів або фінансових можливостей для найму няні лише ускладнює ситуацію. Догляд за дитиною в таких умовах фактично стає її основною «роботою», від якої залежить розвиток і благополуччя дитини. Тому, отримання аліментів на утримання матері в цей період є обґрунтованим і доцільним. Це дозволить забезпечити належний рівень життя та створити стабільні умови для здорового зростання дитини, поки мати виконує свої материнські обов`язки. У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом.
Позивач у судове засідання не з`явилася, але представник позивача через систему «Електронний суд» надіслала клопотання, в якому просила розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, позов підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Судом, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01.12.2023 року по справі №496/5789/23 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 08.08.2024 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження фактичного місця проживання/не проживання від 28.03.2024 року, довідкою виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області від 28.03.2024 року №359.

ОСОБА_1 укладено декларацію з КНП «Авангардівська амбулаторія загальної практики-сімейної медицини» Авангардівської селищної ради з метою надання первинної медичної допомоги ОСОБА_3 , що підтверджується декларацією №0001-958Х-54А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.

Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на утримання дитини надано копії квитанцій про придбання товарів в магазинах, ліків в аптеках, оплату атракціонів.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованих та виплачених доходів, за період з січня 2022 року по квітень 2025 року у ОСОБА_2 відсутні доходи.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №398770123 від 10.10.2024 року за ОСОБА_2 відсутнє зареєстроване майно.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У відповідності до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами розгляду справи та дослідження наданих доказів, судом встановлено, що відповідач є батьком - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому у відповідності до закону повинен нести обов`язок матеріального забезпечення дитини. Суд вважає розмір аліментів, який просить стягнути позивач, цілком виправданий та необхідний для забезпечення гармонійного розвитку дітей.

Надані докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмету позовних вимог.

При визначенні розміру аліментів суд, з урахуванням ст. 182 СК України, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим встановити розмір аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду до досягнення дитиною повноліття.

Поряд з цим, представник позивача у прохальній частині просив стягувати аліменти з моменту подання позову до суду, тобто з 31.10.2024 року.

Проте, суд вважає можливим стягнення аліментів здійснювати з 01.11.2024 року, оскільки позовна заява лише сформована в системі «Електронний суд» 31.10.2024 року, натомість автоматизований розподіл судової справи здійснено 01.11.2024 року.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 5000 грн., суд дійшов наступного висновку.

Положеннями ч.1 ст.75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч.ч.2,4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Судом встановлено, що за ОСОБА_2 не зареєстроване нерухоме майно, відсутній стабільний дохід, отже суду не подано доказів, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання ОСОБА_1 .

Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.

Суд вважає, що стягнення аліментів з відповідача на утримання позивача за відсутності стабільного доходу та майна може призвести до скрутного матеріального становища платника, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13860 грн., суд дійшов наступного висновку.

Згідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У відповідності до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі - Закон), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1 ст. 1 Закону).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 30 Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 року по справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. ). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду: договір №04/10 про надання правової (правничої) допомоги від 04.10.2024 року, укладений між адвокатським бюро «АБ Арабаджи Ірини» та ОСОБА_1 ; звіт про виконану роботу від 31.10.2024 року; платіжну інструкцію від 04.10.2024 року, відповідно до якої, ОСОБА_1 було здійснено переказ коштів у розмірі 13 860 грн. на рахунок адвокатського бюро «Арабаджи Ірини», призначення платежу: оплата юридичних послуг за договором №04/10 від 04.10.2024 року, платник: Ільницька О.Р.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає, що ця справа не є складною, позовна заява не є значною за обсягом та складною за своїм змістом, судова практика у справах даної категорії є сталою, розгляд справи у суді здійснювався в спрощеному порядку, за відсутності представника позивача, обсяг наданих послуг у вигляді професійної правничої допомоги не є значним.

У постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06.11.2020 у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну (правничу) допомогу до 6 000 грн. Зазначена сума є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, кількості судових засідань (3 судових засідання), необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 272, 280-282, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст. 75,80, 84, 180-183, 191 СК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 01.11.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

В іншій частині позов - залишити без задоволення.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.Л. Пасечник