Справа № 149/1993/24
Провадження № 22-ц/801/2196/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 рокуСправа № 149/1993/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 149/1993/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Онишко Вікторії Миколаївни на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Павлюк О. О., -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 06.05.2016 вказаний шлюб було розірвано. 19.03.2016 між сторонами був укладений договір про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо. В договорі зазначено, що після розірвання шлюбу діти будуть проживати разом із матір`ю. Позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована разом із дітьми. 22.02.2023 позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 . З метою продажу вищезазначеної квартири позивачка разом із дітьми переїхала до іншої квартири, яка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та його сім`ї ( АДРЕСА_2 ). Оскільки отримати дозвіл відповідача на перереєстрацію місця проживання дітей не представилось можливим, ОСОБА_1 просить надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей по АДРЕСА_3 , без згоди батька.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним документально підтверджені судові витрати, пов`язані з розглядом справи (витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката) у загальній сумі 23700 (двадцять три тисячі сімсот) грн. 00 коп.

Не погодившись із таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Онишко Вікторія Миколаївна подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що малолітні діти постійно проживають із своєю матір`ю ОСОБА_1 , за адресою : АДРЕСА_3 , спір між батьками про місце проживання відсутній, а неможливість реєстрації місця проживання за фактичним місцем проживання зі своєю матір`ю суперечить їх інтересам та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, виходячи з пріоритету інтересів дітей, їх найкращого забезпечення, а тому, вважають, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей, за адресою фактичного місця проживання матері без згоди батька є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правничу допомогу з апелянта полягають у тому, що додані відповідачем документи на підтвердження витрат на правничу допомогу містять суттєві недоліки, які унеможливлюють стягнення зазначених витрат. Зокрема серед додатків відсутня квитанція про оплату правової допомоги, яка б підтверджувала фактичне здійснення відповідачем платежу за послуги адвоката в розмірі 21000 гривень. За відсутності належного доказу оплати заявлені витрати не можуть вважатись доведеними та підлягати відшкодуванню.

25 вересня 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Савчук О.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено відповідно до норм чинного законодавства. Просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача Онишко В.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити.

Представник відповідач ОСОБА_6 в судове засідання заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_7 матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується: свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 14); свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (копія на а.с. 15); свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (копія на а.с. 31).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06.05.2016 в справі № 149/926/16 ц (копія на а.с. 20) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (копія на а.с. 28) ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_2 .

З Витягів з реєстру територіальної громади (а.с. 29, 30) встановлено, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у вище зазначеній квартирі.

В ході розгляду справи за правилами допиту свідка було допитано позивача - ОСОБА_1 , яка повідомила суду, що у неї з її чоловіком ОСОБА_5 мають можливість покращити умови проживання дітей та для цього необхідно продати квартиру, в якій зареєстровані діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Оскільки покупець не хоче купувати квартир із зареєстрованими у ній дітьми, тому виникла необхідність, на час продажу квартири, зареєструвати їх у батьків чоловіка за адресою АДРЕСА_2 . Також зазначила, що у 2023 помер батько позивача та його частку у вищезазначеній квартирі успадкувала його дружина. Відповідач чинить перешкоди у перереєстрації дітей.

Свідок ОСОБА_5 повідомив, що виховує 5 дітей, в тому числі двох дітей позивачки від попереднього шлюбу. В зв`язку з бажанням покращити житлові умови виникла необхідність здійснити продаж належної позивачці квартири, в якій зареєстровані діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та яких вони мають намір зареєструвати тимчасово в квартирі його батьків, однак відповідач чинить перешкоди у вказаному. Також свідок зазначив, що на даний час, в квартирі проживають його матір та сестра з дитиною.

Згідно свідоцтва про право власності № 143 (копія на а.с. 32) квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 88, кв.м, в якій позивач має намір зареєструвати дітей, на праві власності належить ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Згідно акта обстеження умов проживання від 05.06.2024 (копія на а.с. 37-38) в квартирі АДРЕСА_4 проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Умови для проживання дітей в квартирі створені.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не десята десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в України» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 цього закону декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Пунктом 33 постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» визначено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Статтею 176 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Згідно з ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Стаття 160 цього Кодексу передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами; ст. 161 - наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків.

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до вимог ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коїш доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при ухваленні стосовно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і в приватній сферах. У постанові ВС від 4 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 надано широке тлумачення змісту поняття «якнайкращі інтереси дитини». Зазначено, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: а) погляди дитини; б) індивідуальність дитини; в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; г) піклування, захист і безпека дитини; ґ) вразливе положення; д) право дитини на здоров`я; е) право дитини на освіту.

В ході розгляду справи було встановлено, що позивач має намір зареєструвати місце проживання дітей в квартирі загальною площею 88,6 кв.м, яка на праві власності належить ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Згідно акта обстеження умов проживання від 05.06.2024 (копія на а.с. 37-38) в даній квартирі проживають і мають постійне місце реєстрації 5 людей. В разі реєстрації дітей позивачки, в даній квартирі буду зареєстровано 7 людей.

Статтею 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, враховуючи, що загальний розмір квартири становить 88, 6 кв.м, в разі задоволення позову, розмір норми житлової площі на 1 людину буде меншим, ніж визначений ЖК України, що не буде відповідати найкращим інтересам дітей.

Крім того, позивачка заявляла, що реєстрація дітей у вищезазначеній квартирі матиме короткотривалий час, доки вони не придбають новий будинок, однак нею не доведено, що ними вживаються якісь заходи для його придбання, а посилання на тимчасовість такої реєстрації суд розцінює як припущення.

Крім того, згідно договору між батьками про місце проживання дітей та про участь у вихованні дітей того з батьків, хто проживає окремо від 19.03.2016, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Бурбан Т. М. (копія на а.с. 16-19) сторонами було досягнуто згоди про те, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будуть проживати разом з їх матір`ю.

Також суд наголошує, що на даний час неповнолітні діти зареєстровані у житловому приміщенні, що належить на праві власності їх матері ОСОБА_1 . Реєстрація ж місця проживання дітей у житловому приміщенні, яке належить третім особам, які не перебувають у родинному зв`язку чи спорідненості з дітьми, може мати негативні наслідки для забезпечення належних житлових умов, безпеки від зняття з реєстрації заявою власника тощо. Доводи позивача щодо більшої зручності для навчання дітей в разі надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей за новою адресою, вказаних висновків суду не спростовують.

При відмові у задоволені позову суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зміна реєстрації місця проживання малолітніх дітей з квартири, яка належить матері на праві особистої приватної власності на квартиру, яка належить третій особі (зі слів позивача, матері її чоловіка), відповідає найкращим інтересам дитини. Позивачем не обґрунтовано підставу для зміни реєстрації місця проживання дітей. У матері дітей іншого житла, належного їй на праві власності, немає, зняття дитини з реєстрації за адресою знаходження квартири, належної матері дітей, суперечитиме їх інтересам та призведе до суттєвого обмеження реалізації прав малолітніх дітей сторін, гарантованих Конституцією та законами України, і позбавить законного права користування житлом, яке належить матер.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки належними та допустимими доказами позивач не підтвердила, що зміна реєстрації місця проживання малолітніх дітей за обставин цієї справи відповідає найкращим інтересам дитини. ( постанова ВС від 11.02.2025 року у справі № 686/196/26 провадження № 61-13792св24).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишені за позивачем, а документально підтверджені судові витрати, пов`язані з розглядом справи (витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката), понесені відповідачем, підлягають стягненню на його користь з позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Судом першої інстанції вірно враховано, що розмір витрат на правничу допомогу понесених відповідачем є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін, підтверджений наданими суду доказами (опис робіт, копії договорів, копії акту приймання-передачі робіт та інші докази).

Інші доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованих висновків суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені ОСОБА_1 витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за нею.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокат Онишко В.М. надала договір про надання правової допомоги від 22 вересня 2025 року, ордер від 22 вересня 2025 року та квитанцію про сплату гонорару.

Суд враховує положення пункту 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя (on measures facilitating access to justice) №R(81)7, згідно з якими за винятком особливих обставин сторона, яка виграла справу, в принципі має одержувати від сторони, яка програла справу, відшкодування видатків і витрат, включаючи гонорари адвокатам, котрі вона небезпідставно понесла в зв`язку із провадженням.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 , судові витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн, понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Онишко Вікторії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000 гривень у відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник