УХВАЛА

14 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 2-7904/11

провадження № 61-13624ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у справі за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича,

боржник у виконавчому документі - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Харківської області

Ярмоленка О. В., відповідно до якої просило визнати постанову

від 11 листопада 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу незаконною, скасувати її у зв`язку з невідповідністю залишку заборгованості, що зазначено у постанові, судовому рішенню.

Скарга обґрунтована тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 15 444,01 доларів США. На виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист. 11 листопада 2024 року після надходження чергової суми коштів приватним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу та у постанові зазначено: залишок заборгованості 15 677,65 грн, сума стягнутої винагороди приватного виконавця 10 878,50 грн.

Банк вважає зазначений виконавцем залишок суми боргу таким, що не відповідає дійсній сумі заборгованості, адже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті. При відкриті виконавчого провадження сума до стягнення становила 15 444,01 доларів США, а при винесенні постанови про повернення виконавчого документу повинна складати 12 838,38 доларів США, а не 15 677,65 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду

від 30 вересня 2025 року, скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Визнано незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В. під час винесення постанови

ВП № 73049692 від 11 листопада 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В. винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності з вимогами закону, а саме зазначити залишок нестягнутої заборгованості у доларах США та гривні, як зазначено у виконавчому документі, та зробити аналогічну відмітку на виконавчому документі.

В іншій частині скарги АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що вказуючи в постанові про повернення стягувачу виконавчого документа залишок заборгованості в гривні, виконавцем не враховано валюту зобов`язання, вказану в резолютивній частині заочного рішення суду та виконавчому листі № 2-7904/11, згідно з якими на користь банку із ОСОБА_1 стягнуто 15 444,01 доларів США.

31 жовтня 2025 року, через підсистему Електронний суд, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова

від 06 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду

від 30 вересня 2025 року. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно із заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року у справі

№ 2-7904/11, стягненню підлягала заборгованість у розмірі 123 111,93 грн. Заявниця звертає увагу, що резолютивна частина рішення суду містить загальну суму до стягнення у розмірі 124 463,05 грн, а не в доларах США.

28 листопада 2012 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження на підставі заяви стягувача (АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення суми заборгованості у загальному розмірі 124 463,05 грн. В подальшому,

03 березня 2016 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження на підставі заяви стягувача АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення суми заборгованості у загальному розмірі 124 463,05 грн. Заявниця наголошує, що рішення суду про стягнення заборгованості вона виконувала в національній валюті і повністю погасила визначену судом заборгованість.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права в оскаржених судових рішеннях є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення АТ КБ «ПриватБанк» зі скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень частини другої та третьої статті 451 ЦПК України

(в редакції, чинній на момент звернення АТ КБ «ПриватБанк» зі скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця) у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Згідно із частиною першою та третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень

№ 512/5 передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказано, що «правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, Шевченківський районний суд визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі

№ 6-1445цс17».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у

статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). З наведених підстав вказівка в резолютивній частині рішення суду першої інстанції про стягнення відповідних сум з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу є помилковою, тому з резолютивної частини рішення суду першої інстанції слід виключити слова «з конвертацією цієї суми у національну валюту на день здійснення платежу» у всіх випадках їх застосування».

У заочному рішенні від 08 лютого 2012 року суд встановив, що відповідно до договору № HAL2AD від 18 листопада 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит від банку у розмірі 20 075,65 доларів США на термін

до 15 листопада 2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом. При цьому у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 26 серпня 2011 року має заборгованість -

15 444,01 доларів США, що за курсом 7,97 відповідно до службового розпорядження НБУ №205/322 від 26 серпня 2011 року складає 123 111,93 грн, яка складається з наступного: 11 365,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 673,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 623,46 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 1 781,58 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Вказану суму заборгованості за кредитним договором було стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку та видано виконавчий лист.

16 жовтня 2023 року відкрито виконавче провадження № 73049692 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

Із наданої стягувачем виписки суди встановили, що ОСОБА_1 здійснювалось погашення заборгованості у виконавчому провадженні, зокрема 07 листопада 2024 року - 72 727,30 грн, 01 листопада 2024 року - 1 072,30 грн, 01 жовтня 2024 року - 1 072,30 грн, 03 вересня 2024 року -

1 285 грн, 02 серпня 2024 року - 1 276,70 грн, 22 липня 2024 року -

30 529,70 грн, 28 червня 2024 року - 822,10 грн.

11 листопада 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка О. В. виконавчий документ № 2-7904/11 повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, припинено чинність арешту коштів боржника, припинено виконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, припинено чинність арешту майна боржника. В постанові приватним виконавцем зазначено залишок нестягненої суми за виконавчим

документом - 15 677,65 грн та суму винагороди приватного виконавця - 10 878,50 грн.

З огляду на зміст заочного рішення суду від 08 лютого 2012 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що сума боргу за кредитним договором була стягнута у валюті кредиту, тобто в доларах США, а не в гривні, а отже і залишок заборгованості при поверненні виконавчого документу має визначатися в доларах США.

Оскільки судами встановлено, що приватним виконавцем при визначенні залишку заборгованості помилково не було враховано валюту боргу, визначену рішенням суду, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги банку.

Скориставшись своїм правом на апеляційний перегляд справи,

ОСОБА_1 мала можливість навести свої заперечення проти доводів банку та надати докази на підтвердження цих заперечень.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні скарги АТ КБ «ПриватБанк» на дії (бездіяльність) приватного виконавця є очевидним та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394, 406 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду

м. Харкова від 06 грудня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у справі № 2-7904/11.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников