Дата документу 07.11.2025
Справа № 334/1480/25
Провадження № 2/334/1482/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2025 року

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Якущенко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тивоненко Данило Русланович, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майно шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тивоненко Данило Русланович, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майно шляхом виселення.

Позов обґрунтований наступним.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 8404068 від 06.04.2010 р. та Витягом про державну реєстрацію прав № 27529895 від 05.10.2010 р. Право власності у позивача на вказану квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу № 1093 від 06.04.2010 р.

05.02.2022 року відповідачка (позивачка у справі № 334/3711/22) звернулась до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовом до позивача (відповідач у справі № 334/3711/22) про визнання права користування житлом. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 16.09.2024 року у справі № 334/3711/22 встановлено наступні преюдиційні факти, дійсність та істинність яких вже було встановлено у вказаному рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування.

Свої вимоги мотивувала тим, що 08 грудня 2012 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 (батьком позивача). Її чоловік - ОСОБА_3 з 19.04.2011 року фактично проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу вони стали проживати у цій квартирі разом.

Власником квартири АДРЕСА_1 є позивач, син чоловіка відповідачки від першого шлюбу - ОСОБА_1 і, відповідно, її чоловік вселявся в житло як член сім`ї власника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

У спірній квартирі відповідачка разом з чоловіком прожили більше 9 років.

Відповідачка є власницею 1/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , і на її частку припадає 9 кв.м. цієї квартири, в одній кімнаті мешкають її донька, зять, онук, а у другій кімнаті мешкає інша сім`я і тому, відповідачка вважала, що місця для її проживання там немає.

Померлий чоловік відповідачки, будучи батьком позивача - ОСОБА_1 , був би членом сім`ї власника квартири в тому випадку, якщо б він проживав у спірній квартирі разом з цим власником.

Проте, оскільки власник квартири - ОСОБА_1 у зазначеній квартирі разом з сім`єю ОСОБА_3 не проживав, суд вважав, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї власника квартири в розумінні ч. 1 ст. 156 ЖК України.

Відповідачка, яка є мачухою власника квартири - позивача, у вказаній квартирі разом з власником також не проживала і не вела спільного господарства, а тому також до членів сім`ї власника не відноситься.

Позивач не давав своєї згоди на реєстрацію відповідачки у спірній квартирі, з чого можна зробити однозначний висновок, що при вселенні відповідачки в спірну квартиру між нею та власником квартири було обумовлено, що самостійного права користування спірною квартирою вона не набуває. За таких обставин підстави для визнання за відповідачкою права на користування жилим приміщенням та для реєстрації відповідачки у спірній квартирі без згоди власника відсутні.

Крім того, відповідачка є власницею 1/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою №03-248/22 від 15 серпня 2022 року, виданою ОСББ «Зірка Запоріжжя». Вказане встановлено рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 16.09.2024 року у справі № 334/3711/22.

Ленінським районним судом міста Запоріжжя своїм рішенням від 16.09.2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - було відмовлено.

Проте, відповідачка, не звертаючи уваги на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 16.09.2024 року у справі № 334/3711/22, станом на дату подачі цієї позовної заяви і досі без законних на те підстав проживає за адресою АДРЕСА_4 .

Окрім того, між позивачем та відповідачкою відсутні укладені договір оренди житлового приміщення, договір про встановлення сервітуту на користування житлом для проживання, а також рішення суду, яке б встановлювало порядок користування нерухомим майном.

Позивачем було вжито заходи досудового врегулювання спору, а саме 13.02.2025 року на адресу місця проживання відповідачки було направлено попередження про виселення за вих. № 10/02 від 10.02.2025 р., відповідно до умов якого, позивач просив до 17.02.2025 року добровільно (разом із належними відповідачці речами) звільнити житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та передати комплекти ключів від квартири йому, тобто власнику квартири. Також позивач попередив відповідачку, що у випадку незадоволення вимог, її буде виселено в судовому порядку.

Враховуючи викладене, відповідачка своїм діями перешкоджає користуванню та розпорядженню власником спірного нерухомого майна, саме тому, позивач вважає за необхідне звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Місце реєстрації: АДРЕСА_6 ; Місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Місце реєстрації: АДРЕСА_6 ; Місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір та судові витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити.

Відповідачка та представник відповідача будучі належним чином повідомлені про час та місце судового засідання повторно не з`явилися в судове засідання.

Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст. ст. 223 ч. 4, 279, 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов наступних висновків.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 8404068 від 06.04.2010 р. та Витягом про державну реєстрацію прав № 27529895 від 05.10.2010 р. Право власності у позивача на вказану квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу № 1093 від 06.04.2010 р.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 16.09.2024 року у справі № 334/3711/22 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права користування житлом квартирою АДРЕСА_7 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина перша статті 402 ЦК України визначає, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас під час розгляду справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 та дружиною покійного батька ОСОБА_3 ОСОБА_2 , яка користується спірною квартирою та проживає у ній.

Судом встановлено, що відповідачка проживає у квартирі з 2012 року і була вселена у квартиру як дружина батька позивача.

Позивач просив усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідачки, посилаючись на те, що відповідачка не є членом її сім`ї та чинить йому перешкоди у користуванні своєю власністю.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин порушення прав як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачкою в користуванні ним, наявності підстав, які в розумінні ст.116 ЖК України визначають можливість виселення відповідачки, зокрема позивачем не надано до суду доказів: систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання у спірній квартирі; доказів застосування до позивача заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Також у ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачка систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

Враховуючи тривалість проживання відповідачки у спірному житлі, перевіривши доводи позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачки на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачкою спірним житлом необхідності захисту права власника, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат має бути проведений згідно зі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тивоненко Данило Русланович, до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майно шляхом виселення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя: Гнатюк О. М.