Справа №461/5434/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

секретаря судового засідання Герман М.І.,

представника позивача Коротинської А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

в інтересах якої діє ОСОБА_2

( АДРЕСА_2 ),

до

ОСОБА_3

( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування

(79000, м. Львів, вул. Ф. Ліста, 1; ; e-mail: ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування

(79049, м. Львів, просп. Червоної Калини, 66; ;

e-mail: )

про позбавлення батьківських прав,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_1 , в інтересах якої дії ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування та Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.11.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Сихівським ВДРАЦС у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2024 по справі №461/9637/24 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 , батьком вказано ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 . Проте, жодної участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , відповідач не бере. Дитина постійно проживає з матір`ю, яка приймає активну участь у забезпеченні матеріального та морального благополуччя дитини. У зв`язку з одноосібним вихованням матір`ю дитини постала необхідність у зверненні до суду з метою позбавлення батьківських прав.

Ухвалою суду від 10.07.2025 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки та піклування.

Ухвалою суду від 06.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Також, відповідач подав до суду заяву, відповідно до змісту якої він позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання відповідно до якого, просить розглянути справу за її відсутності, при ухваленні рішення просила взяти до уваги висновок органу опіки та піклування.

Представник третьої особи - Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і об`єктивного вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.11.2021 року укладено шлюб, про що Сихівським ВДРАЦС у м. Львів ЗМУ МЮ (м. Львів) складено відповідний актовий запис №429.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2024 року у справі №461/9637/24 вирішено розірвати шлюб, зареєстрований 11 листопада 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 429.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_6 , про що 26.06.2025 складено відповідний актовий запис № 377, батьком якої є ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що жодної участі у вихованні дитини ОСОБА_5 відповідач не бере. Дитина постійно проживає з матір`ю, яка приймає активну участь у забезпеченні матеріального та морального благополуччя дитини. Відтак, у зв`язку з одноосібним вихованням матір`ю дитини необхідно позбавити ОСОБА_3 батьківських прав.

Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Положеннями частини четвертої статті 231 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язано уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників.

Згідно ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24 вересня 2008 р. № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах (у разі утворення), селищних, сільських рад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей.

Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину.

Так, матеріали справи містять висновок № 260001-вих-117543 органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації, відповідно до якого враховуючи представлені документи, витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 31.07.2025 №16, пояснення матері, надані за допомогою телефонного зв`язку, під час яких обґрунтованих мотивів для позбавлення батьківських прав батька дитини вона не назвала, в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання дочки не зверталась, що є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання, усні пояснення батька (зв`язок з колишньою дружиною та матір`ю його дитини втрачений, однак він готовий до діалогу, брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини), зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосуватись лише у випадках свідомого та умисного ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків, коли змінити їх поведінку у кращу сторону неможливо, а доказів, які б свідчили про винну поведінку батька та його свідоме нехтування своїми обов`язками матір`ю дитини не надано, відтак адміністрація вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дочки - ОСОБА_5 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

При ухваленні судового рішення, судом досліджено та враховано усі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності.

Разом з тим, в ході судового розгляду позивачем не доведено факт умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Подана заява відповідачем про визнання позову, за переконанням суду, не може бути належною і фактично єдиною підставою для задоволення такого.

Окремо суд підкреслює, що з висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації вбачається, що відповідач проявляв бажання до відновлення діалогу з позивачем, а також готовність брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Окрім того, позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Також, судом при ухваленні рішення у справі береться до уваги наведений вище висновок органу опіки та піклування, який також не вважає за доцільне позбавляти відповідача батьківських прав.

Слід також відзначити, що позов пред`явлено менше ніж через два місяці після народження дитини, що ставить під обґрунтований сумнів як доцільність задоволення позову, так і мотиви сторін при висловленні позиції щодо заявлених вимог.

Суд приходить до переконання, що задоволення позову у цій ситуації поза будь-яким обґрунтованим сумнівом не відповідатиме інтересам дитини, батько якої буде позбавлений своїх прав на першому році її життя за відсутності достатніх, належних та обґрунтованих підстав. Саме забезпечення інтересів дитини у цій справі суд вважає ключовим фактором для об`єктивного вирішення спору.

Крім того, стороною позивача належним чином не мотивовано, яким чином позбавлення батьківських прав покращить становище дитини.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не встановлено те, що мають місце обґрунтовані підстави для застосування такої виняткової міри, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, так і для дитини, як позбавлення батьківських прав.

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на зміст досліджених судом доказів, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач ? ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

представник позивача - ОСОБА_2

( АДРЕСА_2 )

відповідач - ОСОБА_3

( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради

(79000, м. Львів, вул. Ф. Ліста, 1; ; e-mail: ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради

(79049, м. Львів, просп. Червоної Калини, 66; ;

e-mail: )

Повний текст рішення складено 07.11.2025 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький