Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

610/268/23 2/610/1/2025 31 жовтня 2025 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М.

за участю

позивача: представника адвоката Семененка Д.В. (відеоконференція),

відповідача: ОСОБА_1 , представника адвоката Карабанова О.Ю. (відеоконференція),

секретаря: Ворони І.О.,

розглянувши у місті Балаклія Ізюмського району Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Семененко Д.В. остаточно просить:

1)в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на транспортний засіб TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 ,

2)стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 371373,56 гривень грошової компенсації вартості її частки у вищевказаному об`єкті права спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що з 17.07.2009 по 22.02.2021 сторони перебували у шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей 2011 та 2014 року народження, які наразі проживають з матір`ю, яка до суду з приводу стягнення аліментів з відповідача не зверталась, бо він пообіцяв сплачувати їх добровільно. Однак він створив нову сім`ю та самоусунувся від виконання свого обов`язку по утриманню дітей. За період перебування у шлюбі в 2019 році за спільні кошти із сімейного бюджету сторони придбали вищевказаний транспортний засіб, який за їхньою домовленістю було зареєстровано за відповідачем. На даний час у них виник спір щодо майна, набутого за час шлюбу, яке позивач бажає поділити шляхом визнання права власності на нього за відповідачем, як особою, яка фактично ним користується, а відповідача зобов`язати компенсувати вартість 1/2 частки у вказаному спільному майні позивачу, яка не заперечує проти присудження на її користь грошової компенсації частки такого майна (т. 1 а.с. 2-5, 219-221).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 17.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 39).

22.11.2023 представником позивача - адвокатом Семененком Д.В. збільшено позовні вимоги на підставі проведеної оцінки спірного майна від 18.08.2023 (т. 1 а.с. 43-44).

08.01.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Посилається на те, що в період з 2008 року по 2009 рік (до шлюбу) він мав банківський вклад у розмірі 220598,65 грн, який він перевів в іноземну валюту, що склало 28949,95 доларів США. Частина заощаджень в розмірі 15000 доларів США були ним відображена у декларації, інша частина була витрачена на потреби подружжя. Крім того з 2008 року він мав у власності автомобіль марки MITSHUBISHI LANCER X, 2008 року випуску, який 06.02.2019 був проданий за 200000 грн, що також було зазначено у декларації. На початку 2019 року він здійснив конвертацію власних заощаджень у розмірі 15000 доларів США в національну валюту та отримав 405000 грн з урахуванням заробітної плати. Таким чином, станом на лютий 2019 року він мав грошові кошти у готівковій формі у розмірі 570000 грн. 16.02.2019, перебуваючи у шлюбі з позивачем, він за власні кошти придбав спірний автомобіль за 787268 грн (т. 1 а.с. 71-73).

У своєму клопотанні, яке надійшло до суду 21.02.2024, представник позивача не визнав обставини, на які відповідач посилався у своєму відзиві, оскільки до моменту придбання спірного автомобілю вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем майже повних 10 років, вела з ним спільне домашнє господарство, облаштовувала умови побуту, мала спільний з відповідачем сімейний бюджет, яким сторони узгоджено розпоряджалися, народила у шлюбі двох дітей. До того ж у період з 09.03.2010 по 30.11.2018 позивач працювала та отримувала прибуток. Крім того під час шлюбу з відповідачем батьки позивача подарували їй готівкою грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, які вона задекларувала, як власні грошові активи, та у подальшому у зазначеній сумі зробила власний внесок на придбання спільного автомобіля. На підтвердження вказаних обставин долучив відповідні докази, які не надав разом з позовною заявою, бо позивач не розраховувала, що відповідач буде заперечувати факт придбання спірного автомобіля за спільні кошти (т. 1 а.с. 155-157).

За клопотанням сторін ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 22.02.2024 призначено судову автотоварознавчу експертизу щодо визначення ринкової вартості спірного автомобіля (т. 1 а.с. 184), висновок експерта надійшов до суду 15.01.2025 (т. 1 а.с. 198-214).

05.03.2025 представником позивача з врахуванням висновку експертизи подано суду заяву про зменшення позовних вимог, яку уточнив 16.05.2025 (т. 1 а.с. 219-221, т. 2 а.с. 15-16). Стороною позивача було виконано вимоги ч. 5 ст. 49 ЦПК України (т. 1 а.с. 224-226).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 23.06.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 44).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що під час шлюбу сторони за спільні кошти (сімейний бюджет) придбали спірний автомобіль, яким користується відповідач, тому просять визнати право власності за ним, а на користь позивача стягнути 1/2 його вартості, визначеної за висновком судової експертизи, та судові витрати. Зазначив, що до придбання автомобілю сторони майже 10 років перебували у шлюбі, у них був спільний бюджет. У період з 2010 року до 2018 року позивач працювала на різних посадах, на підтвердження чого було долучено її трудову книжку, отримувала прибуток. Крім того батьки подарували їй 4000 доларів США, про що було зазначено у декларації за 2016 рік, цю суму внесла у придбаний автомобіль. У відпустці по догляду за дітьми позивач займалась вихованням маленьких дітей та веденням домашнього господарства, внаслідок чого не мала доходу з поважних причин. Зараз 2 малолітніх дітей проживають разом з позивачем, з нею зареєстровані також за однією адресою, вони вже більше трьох років знаходяться з матір`ю у Луцькій області. Після розірвання шлюбу сторонами діти переважно проживають з позивачем, яка позов про стягнення аліментів не подавала, спільне матеріальне забезпечення дітей не оспорюють.

Відповідач позов не визнав. Вказав, що автомобіль хоча і придбаний у шлюбі, але за його особисті дошлюбні грошові кошти, оскільки у нього були заощадження, про які вказував у деклараціях, продав свій старий автомобіль, а гроші витратив на придбання нового автомобілю. Стверджував, що у 2019 році використав 570000 грн та 200000 грн від продажу старого автомобіля для покупки нового автомобіля, після чого у нього відсутні особисті збереження. Дружина працювала у 2010 році менше року у Пенсійному фонді України, після чого перебувала у декретній відпустці (25.05.2011 перший син та 01.12.2014 другий син). Позивач неофіційно почала працювати у 2019 році після покупки атомобіля. У декреті отримувала гроші по утриманню дитини, займалась вихованням дітей і домогосподарством, він їй також допомагав. Зазначив, що вартість проданого старого автомобіля вказана у договорі та його декларації. Він є фактичним володільцем автомобіля, користується ним. Його анкетні дані про місце реєстрації не змінились. Визнав, що використав кошти дружини у вигляді 4000 доларів США, які він декларував у своїх деклараціях, для купівлі автомобіля, але її частка у цьому майні складає не 1/2, а 1/7.

Представник відповідача у судовому засіданні посилався на пояснення відповідача. Стверджував, що спірний автомобіль було куплено переважно за особисті кошти відповідача, а частка дружини у його придбанні була дуже малою. Вказав, що у вихованні дітей приймали участь батьки відповідача, за адресою яких діти зареєстровані. Визнає позовну вимогу про визнання права власності на автомобіль за відповідачем, а компенсацію дружині визнає лише у розмірі 1/7 частки від вартості автомобіля.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

За рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22.02.2021, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами, зареєстрований 17.07.2009 у відділі РАЦС Балаклійського РУЮ Харківської області, було розірвано (т. 1 а.с. 25-26).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 6, 7).

Згідно з довідками від 18.10.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 8, 9, 10).

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ) від 16.06.2023 вбачається, що відповідно до Єдиного реєстру транспортних засобів з 20.02.2019 за ОСОБА_1 значиться зареєстрованим легковий автомобіль TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску, кузов НОМЕР_1 , білого кольору, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , з номерними знаками НОМЕР_2 , на який оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 . Підставами проведення реєстраційних дій були вантажно-митна декларація від 24.01.2019, оформлена Київською обласною митницею, та договір купівлі-продажу, оформлений 16.02.2019 ТОВ "АВТОАРТ ЛТД", у якому зазначено, що загальна вартість транспортного засобу складає 787268 грн, вартість без ПДВ 656056,67 грн, вартість ПДВ 131211,33 грн (т. 1 а.с. 29).

Отже, спірний автомобіль був придбаний сторонами у шлюбі.

Згідно з довідкою відділення № 450 АТ "УКРСИББАНК" від 13.09.2023 їхній клієнт ОСОБА_1 мав депозитний рахунок № НОМЕР_4 у валюті UAN. Термін дії депозиту: 23.12.2008 - 22.06.2009, сума вкладу 200000 грн, сума нарахованих відсотків 20598,65 грн, сума, що була виплачена клієнту після завершення терміну дії 220598,65 грн (т. 1 а.с. 75).

За договором від 05.11.2008 № 0811-05002, укладеним між ТОВ "ТЕХНО-АРТ" та ОСОБА_1 , продавець зобов`язався поставити та передати у власність ОСОБА_1 новий автомобіль MITSHUBISHI LANCER, який він зобов`язується прийняти та оплатити за нього 147982 грн (т. 1 а.с. 77-80).

З фіскальних чеків від 04.11.2008 та 05.11.2008 вбачається внесення автосалону ТОВ "ТЕХНО-АРТ" предоплати за автомобіль MITSHUBISHI LANCER у сумі 5500 грн та 142482 грн (т. 1 а.с. 76).

На запит відповідача Національним агенством з питань запобігання корупції йому було надано копії поданих відповідачем декларацій за 2015 2020 роки та повідомлень про суттєві зміни в майновому стані за 2019 рік (т. 1 а.с. 81).

З його щорічної декларації відповідача за 2015 рік вбачається, у нього у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у загальному розмірі - 126782 грн, а його дружина ОСОБА_2 отримала дохід у розмірі 10320 грн. ОСОБА_1 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 15000 доларів США, а його дружина ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США (т. 1 а.с. 104-107).

З його щорічної декларації за 2016 рік вбачається, у нього у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у розмірі - 100657 грн, а його дружина ОСОБА_2 отримала дохід у загальному розмірі 10451 грн. ОСОБА_1 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 15000 доларів США, а його дружина ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США (т. 1 а.с. 100-103).

З його щорічної декларації за 2017 рік вбачається, у нього у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у розмірі - 153668 грн, а його дружина ОСОБА_2 отримала дохід у розмірі 190 грн. ОСОБА_1 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 15000 доларів США, а його дружина ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США (т. 1 а.с. 96-99).

З його щорічної декларації за 2018 рік вбачається, у нього у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у загальному розмірі - 215511 грн, а також має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 570000 грн (т. 1 а.с. 92-95).

Відповідно до повідомлення про суттєві зміни за 2019 рік ОСОБА_1 повідомив про отримання ним 06.02.2019 від іноземного громадянина ОСОБА_5 доходу від відчуження рухомого майна у розмірі 200000 грн (т. 1 а.с. 90-91).

Зі щорічної декларації відповідача за 2019 рік вбачається, що у цьому році він придбав у власність автомобіль TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску за 787268 грн, він отримав дохід у загальному розмірі - 243028 (т. 1 а.с. 86-89).

Зі щорічної декларації відповідача за 2020 рік вбачається, що у нього у власності перебуває автомобіль TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску, придбаний 16.02.2019 за 787268 грн, він отримав дохід у загальному розмірі - 288521 грн (т. 1 а.с. 82-85).

Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_2 з 09.03.2010 до 30.03.2017 працювала в управлінні Пенсійного фонду України в Червонозаводському районі м. Харкова, а з 31.03.2017 до 30.11.2018 - в Основ`янському відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій № 2 (т. 1 а.с. 158-159).

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу ОСОБА_2 у 2010 році отримала дохід у вигляді заробітної плати у загальному розмірі 15910,21 грн та у 2011 році дохід у загальному розмірі 17239,28 грн (т. 1 а.с. 160, 161-162).

Зі щорічної декларації позивачки за 2016 рік вбачається, що у її чоловіка ОСОБА_1 у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, вона отримала дохід у загальному розмірі 10451 грн, а її чоловік ОСОБА_1 отримав дохід у розмірі 100657 грн. ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США, а її чоловік ОСОБА_1 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 15000 доларів США (т. 1 а.с. 163-165).

Зі щорічної декларації позивачки за 2017 рік вбачається, що у її чоловіка ОСОБА_1 у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, вона отримала дохід у розмірі 190 грн, а її чоловік ОСОБА_1 отримав дохід у розмірі 153668 грн. ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США, а її чоловік ОСОБА_1 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 15000 доларів США (т. 1 а.с. 175-177).

З декларації перед звільненням позивачки ОСОБА_2 за період 01.01.2018-30.11.2018 вбачається, що у її чоловіка ОСОБА_1 у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у загальному розмірі 190755 грн та має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 17000 доларів США, а ОСОБА_2 має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 4000 доларів США (т. 1 а.с. 169-171).

З декларації після звільнення позивачки ОСОБА_2 за 2018 рік вбачається, що у її чоловіка ОСОБА_1 у власності перебуває автомобіль MITSHUBISHI LANCER Х, 2008 року випуску, придбаний 15.11.2008 за 147982 грн, він отримав дохід у загальному розмірі 215511 грн та має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 570000 грн (т. 1 а.с. 166-168).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу, які містяться в Пенсійному фонді України щодо позивачки ОСОБА_2 , вбачається, що вона отримувала дохід з березня 2010 року до грудня 2017 року (за винятком періодів квітень 2011 рік - липень 2011 рік, червень 2014 рік - серпень 2014 рік), з січня 2018 до вересня 2019 року дохід не отримувала, а з жовтня 2019 року знову почала отримувати дохід до 2021 року включно (за винятком періоду березень 2020 рік - травень 2020 рік) (т. 1 а.с. 173-174).

Відповідно до експертного висновку від 18.08.2023 № 19/11.1-08-23 на замовлення сторони позивача було проведено оцінку автомобілю TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2018 року випуску, згідно якої ринкова вартість об`єкту оцінки ймовірно складає 1083540 грн (т. 1 а.с. 45-56).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку колісно-транспортного засобу від 11.09.2023 № 0911/23-1 на замовлення сторони відповідача 08.08.2023 було проведено оцінку автомобілю TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2018 року випуску, згідно якої ринкова вартість об`єкту оцінки ймовірно складає 288444,57 грн (т. 1 а.с. 108-128).

Згідно з висновком експерта від 09.01.2025 № 2393 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2018 року випуску станом на дату оцінки складає 742747,12 грн (т. 1 а.с. 198, 199-212, 213-214).

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За ч. 2-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Водночас відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 рок у справі № 646/7463/16-ц), постанова Верховного Суду від 06 січня 2025 року справа № 357/1662/23).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Сторона позивача зазначала, що під час перебування у шлюбі вони купили автомобіль, право власності на який оформили за чоловіком, при цьому вона вважала цей автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірне рухоме майно, ОСОБА_1 посилався на те, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки був куплений за його особисті кошти.

Судом встановлено, що дійсно до шлюбу він мав банківський вклад (депозит), який у розмірі 220598,65 грн 22.06.2009 зняв та, за його словами, перевів в іноземну валюту, частину грошей витратив, а частину грошей у розмірі 15000 доларів США заощадив, про що зазначав також у своїх деклараціях за 2015-2017 роки, у декларації за 2018 рік вже зазначив, що має грошовий актив у вигляді готівкових коштів у розмірі 570000 грн, а в декларації за 2019 рік у нього вже не було задекларовано наявність грошових активів, при цьому у власності відповідача з`явився автомобіль TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску, придбаний 19.02.2019 за 787268 грн.

Також мав автомобіль, придбаний до шлюбу у 2008 році за 147982 грн, який, за словами відповідача, він продав 06.02.2019 за 200000 грн, про що подавав повідомлення про суттєві зміни за 2019 рік, а вже 19.02.2019 купив інший автомобіль, щодо якого виник спір, за 787268 грн, для чого, за словами відповідача, конвертував свої заощаджені 15000 доларів США у гривню і отримав 405000 грн (з урахуванням його заробітної плати).

Відповідач зазначив, що перед покупкою автомобіля мав 570000 грн власних коштів, при тому, що автомобіль було придбано за 787268 грн.

В судовому засіданні відповідач визнав, що власні кошти дружини у розмірі 4000 доларів США, які їй подарували батьки та які він сам декларував у своїх деклараціях за 2015-2017 роки, також було вкладено у покупку спірного автомобілю. Про це також свідчить відсутність таких заощаджень у дружини у послідуючих його деклараціях.

Тобто відповідач дійсно мав власні кошти, які отримав до шлюбу це знятий ним депозит ще у 2009 році, про що свідчить довідка з банку від 13.09.2023 (т. 1 а.с. 75).

Також мав власний автомобіль, придбаний до шлюбу, про що свідчить договір від 05.11.2008 та квитанції (т. 1 а.с. 76, 77).

Проте відсутні докази щодо суми продажу його автомобілю, взагалі його відчуження. Ця інформація встановлено лише зі слів відповідача та відомостей, вказаних ним же у його декларації. Тобто, відсутні об`єктивні докази у вигляді договору про відчуження старого автомобіля, банківських платіжок тощо.

До того ж надані стороною відповідача докази не дають достатніх підстав для висновку, що спірний автомобіль придбаний за рахунок особистих коштів відповідача ОСОБА_1 .

Зокрема, зі змісту декларацій та повідомлення про суттєві зміни в майновому стані відповідача, не вбачається, що саме особисті грошові кошти були використані ним для придбання спірного рухомого майна.

У спорах про визнання права особистої приватної власності на майно, саме по собі посилання на те, що спірне майно було придбано членом подружжя хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу майна, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже він повинен також надати суду належні і допустимі докази придбання спірного майна саме за ці кошти.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 (провадження №61-113св23), від 19 лютого 2025 року справа № 209/3761/20, від 31 січня 2024 року справа № 645/4165/21.

На переконання Верховного Суду, таким доказами, зокрема можуть бути: банківські виписки на підтвердження спрямування грошових коштів чи нотаріальна заява/згода другого з подружжя, що майно придбавається за особисті кошти, тощо (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2022 року у справі № 461/1617/15-ц (провадження № 61-19201св20), від 25 січня 2023 року у справі № 756/10871/20 (провадження № 61-9709св22), від 10 липня 2024 року у справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24), від 30 липня 2024 року у справі № 522/10944/21 (провадження № 61-2100св21).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів (належно оформленого договору купівлі-продажу, платіжних документів про перерахунок коштів тощо) на підтвердження того, що сплачені відповідачем кошти за договором купівлі-продажу спірного автомобіля від 16.02.2019 були саме з його депозиту (знятого ще у 2009 році) та продажу старого автомобіля.

Крім того, відповідач міг у договорі купівлі-продажу спірного автомобілю зазначити про те, що він купує за кошти, які є його особистою приватною власністю. Однак такого договору суду надано не було, тому суд позбавлений можливості встановити наявність таких відомостей. Тим більш відповідач на вказану обставину не посилався.

Відомості про доходи відповідача та отримані ним кошти від депозиту та продажу попереднього автомобіля не підтверджують той факт, що саме ці кошти були використані на придбання спірного автомобіля.

Таким чином відповідач не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що його кошти з депозиту та отримані від продажу його старого автомобіля були витрачені саме на придбання спірного автомобіля, а не на інші потреби, або на потреби сім`ї.

Відповідач також не надав докази збереження грошових коштів, отриманих у 2009 році у вигляді знятого депозиту та використання їх саме на придбання спірного автомобіля у 2019 році.

Продаж попереднього автомобіля і придбання через десять днів після цього нового автомобіля сам по собі ще не підтверджує того, що відповідач придбав його за власні кошти.

Аргументи відповідача про те, що спірний автомобіль він купив за власні кошти, а дружина не приймала у цьому участі матеріально, бо ніде не працювала та не мала доходів, є необґрунтованими.

За змістом частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

На спростування вказаних доводів відповідача стороною позивача було надано трудову книжку позивача, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, індивідуальні відомості про застраховану особу, її декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з яких вбачається, що позивач у період з березня 2010 року до 30.11.2018 офіційно працювала на різних посадах та отримувала дохід (за винятком періодів квітень 2011 рік - липень 2011 рік, червень 2014 рік - серпень 2014 рік), напевно, коли перебувала в декреті по догляду за дітьми, яких народила у шлюбі з відповідачем. Позивач дбала про дітей, доглядала за ними, займалась веденням домашнього господарства, проти чого відповідач не заперечував.

Частиною 1 статті 70 СК України та абз. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В судовому засіданні визнав, що використав кошти дружини у вигляді 4000 доларів США, які він та вона декларували у своїх деклараціях, для купівлі автомобіля, але вважав, що її частка у цьому майні повинна складати не 1/2, а 1/7.

Натомість судом встановлено, що до придбання автомобілю сторони майже 10 років перебували у шлюбі та вели спільний бюджет, протилежного не доведено. Позивач працювала та отримувала дохід, хоч і менший за дохід відповідача. Внесла власні кошти у розмірі 4000 доларів США у придбаний автомобіль. У відпустці по догляду за дітьми позивач займалась вихованням маленьких дітей та веденням домашнього господарства, внаслідок чого не працювала та не мала доходу з поважних причин.

Тому посилання відповідача на необхідність відступу від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні є необґрунтованими.

Водночас виходячи з принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя не мають жодного значення доводи відповідача щодо відсутності у позивачки достатнього доходу для придбання автомобілю за спільні кошти.

Крім того, набуття у власність спірної автомобіля відбулося, вочевидь, за згодою дружини, що також безумовно свідчить про набуття майна у спільну власність сторін.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надав належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання зазначеного спірного автомобіля були надані його особисті кошти, враховуючи, що дохід, який отримувало подружжя, є їх спільною сумісною власністю.

Таким чином, автомобіль TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2018 року випуску підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки придбаний ними в період шлюбу, незалежно від того, що право власності на нього зареєстровано за відповідачем. Спірне рухоме майно належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з висновком експерта від 09.01.2025 ринкова вартість автомобіля TOYOTA RAV 4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2018 року випуску станом на дату оцінки складає 742747,12 грн.

Позивач просила поділити майно подружжя так, щоб виділити відповідачу у власність автомобіль, яким він користується, а їй виплатити компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю неподільну річ 1/2 ринкової вартості останньої.

У спорі, в якому особа просить суд припинити її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, немає необхідності в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач звернулася до суду з метою поділу неподільної речі автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Позивач вказала про це у своїй позовній заяві та її представник під час судового засідання.

Спірний автомобіль знаходиться у фактичному володінні та користуванні відповідача.

Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Подібні за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 (провадження № 61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21), від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21), від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначене майно підлягає поділу з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України шляхом визнання за відповідачем право власності на автомобіль в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та стягнення з нього компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Суд також зазначає, що за ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 29.06.2023 було заборонено вчиняти реєстраційні операції з автомобілем «Toyota RAV4», р.н. НОМЕР_2 , 2018 року випуску, кузов НОМЕР_1 , білого кольору, VIN: НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме: здійснювати зняття автомобіля з реєстраційного обліку, перереєстрацію, купівлю-продаж, дарування, обмін, заставу, передачу в оренду, іншу платну або безоплатну передачу права власності та розпорядження зазначеним транспортним засобом (т. 1 а.с. 22-23).

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В рамках даної цивільної справи такого клопотання не заявлялось.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, встановлено ставку судового збору 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позовна заява містила вимоги майнового характеру та ціна позову після визначення ринкової вартості автомобіля склала 371373,56 грн, то розмір судового збору, який мав бути сплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, становить 3713,74 гривень.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено 5417,70 гривень судового збору (т. 1 а.с. 1, 57).

Таким чином судовий збір був внесений позивачем у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно Закону України "Про судовий збір", а саме за правилом ч. 2 ст. 7 цього Закону, у випадку внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Тому позивачу необхідно повернути переплачену суму судового збору у розмірі 1703,96 гривень (5417,70 3713,74 = 1703,96).

Внаслідок задоволення позову судові витрати зі сплати судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 3713,74 грн покладаються на відповідача, а позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір у сумі 1703,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

1)Позов задовольнити повністю.

2)В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб TOYOTA RAV 4, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 .

3)Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 371 373,56 гривень компенсації вартості її частки у вищевказаному об`єкті права спільної сумісної власності подружжя.

4)Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3713,74 гривень судового збору.

5)Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повернути ОСОБА_2 1703,96 гривень судового збору, переплаченого при поданні позовної заяви за квитанцією від 05.07.2023 № , видавши їй з матеріалів справи завірену копію вказаної квитанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_6 .

Суддя Стригуненко В.М.