Справа № 497/1605/24
Провадження № 2/497/94/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.,

секретаря Божевої І.Д.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

10.07.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 21.07.2012 року в розмірі 16000 доларів США, та понесені судові витрати по справі.

Вимоги мотивує тим, що відповідач 21.07.2012 року отримав в борг від позивача грошові кошти в розмірі 20000 доларів США, що підтверджено договором позики від 21.07.2025 року, з визначенням строку дії договору на один рік. Цей договір передбачає також, що строк його дії узгоджено сторонами - до повного виконання зобов`язань. Але відповідач виконав його лише частково, повернувши 7000 доларів США, відмовляючись у його повному виконанні та поверненню залишку боргу.

Крім цього, позивач в позові посилається на необхідність стягнення 3% річних від суми залишку заборгованості, яка складає 4000 доларів США.

07.04.2025 року відповідач по справі ОСОБА_3 надав суду письмові пояснення по справі, відповідно яких, він позов не визнає, посилаючись на те, що стягнення має бути лише в національній грошові одиниці, а по-друге строк дій договору та вимоги за ними сплили, що тягне за собою застосування строків позовної давності, про що подав окреме клопотання про застосування строків позовної давності.

Ухвалою судді від 15.07.2024 року відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі.

Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали, просять його задовольнити в повному обсязі, та пояснили, що строк позовної давності не може бути застосований, оскільки останній платіж за договором позики відповідачем було вчинено у 2022 році, і зобов`язання надання такого доказу покладається на відповідача.

Відповідач в судовому засіданні з позовом не згодний, просив суд відмовити у його задоволенні, застосувавши строк позовної давності, та пояснив, що гроші за договором позики отримував не для себе, і перестав сплачувати за договором позики через складнощі у сім`ї та здоров`ї, останній раз ним було сплачена частина за договором позики у 2017 році.

Вислухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 21 липня 2012 року між сторонами було укладено договір грошової позики, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 передає відповідачу гроші в розмірі 20000 доларів США, за користування яких відповідач має сплачувати 15% річних від розміру грошових коштів.

Строк дії зазначеного договору, відповідно до п.2.2 цього договору - один рік з моменту його укладення, та відповідно до п.3.1 після закінчення цього строку, боржник зобов`язаний повернути протягом 30 днів суму отриманої позики.

Відповідно до статей 1046,1047 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У відповідності до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Щодо стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті.

Статтею 524 ЦПК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, з цього приводу Велика Палата Верховного Суду в постанові №464/3790/16-ц від 16.01.2019 року зазначила, що була висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц.

Щодо позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з Постанови ВСУ від 02.11.2016 року № 6-1174цс16, якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Соціально-економічне значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

У відповідності до частини четвертої ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що строк договору позики грошових коштів укладений на один рік.

Разом з цим, судом встановлено, що після закінчення строку, зазначеного в договорі позики, між сторонами продовжувалися правовідносини з повернення грошових коштів за договором, так відповідачем надано до суду копію його особистих записів, які містять останній запис про боргові зобов`язання 01.01.2017 року, що не заперечувалося сторонами. Однак позивач в судовому засіданні стверджував, що останній платіж за договором позики, відповідачем було здійсненно у 2022 році, та посилається на те, відповідно правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові у справі за № 913/618/21 від 08.06.2022 року, у справах про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач.

Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки постанова Верховного Суду за № 913/618/21 від 08.06.2022 року, на яку посилається позивач, стосується стягнення заборгованості за комунальні послуги, а по-друге, відповідач не доказує, що ним було здійснено оплату за договором позики у 2022 році, а навпаки, те, що ним ніякої оплати за договором позики у 2022 році не здійснювалося.

Таким чином, враховуючи те, суду доведено той факт, що відповідачем останній платіж у рахунок погашення за договором позики було здійснено у 2017 році, а з позовом до суду позивач звернувся 10 липня 2024 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не підлягають вимоги щодо стягнення з відповідачки судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 253,256,267,509,524-526,533, ЦК України, ст. ст.3-13, 76-81, 141, 259, 265 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складено 20.10.2025 року.

Суддя В.А. Раца