Справа № 185/4606/25
Провадження № 2/185/4645/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 листопада 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участі секретаря судового засідання Преображенської К.О., розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в м. Павлограді у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейський діагностичний центр "Європа", ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "СТВ АВТО" про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту -
28.04.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейський діагностичний центр "Європа", ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "СТВ АВТО" про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту
В обґрунтування позову позивач зазначив, ОСОБА_2 була власником автомобіля LEXUS RX350, 2008 року випуску,
13.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТВ АВТО» та ОСОБА_2 було укладено договір комісії № 6112/24/0353 на продаж вищезазначеного автомобіля.
Наприкінці вересня 2024 року позивач звернувся до Територіального сервісного центра МВС 1247 в м. Павлоград для перереєстрації автомобіля на своє ім`я. Однак, йому було відмовлено у зв`язку з тим, що існує заборона на відчуження транспортного засобу, накладена в рамках виконавчого провадження № 75689220, відкритого 02.08.2024 року Самарським ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) щодо попереднього власника транспортного засобу ОСОБА_2 на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.05.2024 року (справа № 904/865/24).
За таких обставин позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки він є власником спірного автомобіля, що повністю виконав свій обов`язок щодо оплати, а продавець передав позивачу транспортний засіб разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та ключами від нього. Однак, здійснити перереєстрацію автомобіля за позивачем не виявляється можливим у зв`язку з накладеним арештом на майно ОСОБА_2 , яке відбулось після укладення договору купівлі-продажу.
Ухвалою суду від 05 травня 2025 року було відкрито провадження у справі. Розгляд справи було вирішено проводити у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
Відповідачі та треті особи в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомили. Письмові відзиви на позов не надали.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові матеріали справи, та аналізуючи все у своїй сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю за наступних обставин.
ОСОБА_2 була власником автомобіля LEXUS RX350, 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25.03.2014 року.
13.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СТВ АВТО» та ОСОБА_2 було укладено договір комісії № 6112/24/0353.
У відповідності до п. 1.1. договору комісії комісіонер зобов`язується за дорученням клієнта за винагороду здійснити в інтересах останнього від свого імені угоду з продажу транспортного засобу LEXUS RX350, 2008 року випуску.
Пунктом 1.2. договору комісії передбачено, що мінімальна ціна продажу транспортного засобу визначається комітентом та складає 187000,00 грн.
Пунктом 4.1. договору комісії передбачено, що комісійна винагорода, що повинна бути виплачена комісіонеру, становить 200,00 грн.
Пунктом 4.4. договору комісії передбачено, що комісійна винагорода й суми, витрачені комісіонером по виконанню доручення, повинні бути виплачені комісіонеру у безготівковій формі в момент укладання договору купівлі-продажу із залученим комісіонером покупцем.
У відповідності до п. 1.1. договору продавець зобов`язується передати у власність покупця прийнятий на комісію транспортний засіб, а покупець зобов`язується прийняти транспортний засіб і сплатити його вартість відповідно до умов цього договору.
Пунктом 1.3. договору передбачено, що на момент укладення цього договору відповідно до гарантій власника транспортний засіб нічім не обтяжений, не знаходиться в заставі, під арештом, і не є предметом позовів третіх осіб.
Разом з транспортним засобом покупцю передаються технічні документи на транспортний засіб та ключі від нього (п. 1.4. договору).
Переоформлення транспортного засобу в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС здійснюється покупцем особисто за власний рахунок (п. 1.5. договору).
Згідно пунктів 2.1.1. та 2.1.2. договору продавець зобов`язується передати транспортний засіб, а також усі необхідні документи на нього покупцю відповідно до умов договору та передати транспортний засіб покупцю вільним від будь-яких прав і вимог третіх осіб, про які в момент підписання договору продавець знав чи не міг не знати.
Вартість транспортного засобу складає 187000,00 грн. (п. 4.1. договору).
Відповідно до умов договору, 16.02.2024 року позивач передав власнику грошові кошти у розмірі 187000,00 грн., а продавець передав позивачу транспортний засіб разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та ключами від нього.
На підставі вищезазначеного рішення суду Господарським судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про примусове виконання від 28.05.2024 року, який став підставою для відкриття Самарським ВДВС виконавчого провадження № 75689220 та накладення арешту на відчуження вищезазначеного транспортного засобу.
На час розгляду справи автомобіль знаходиться в м. Павлограді Дніпропетровської області, що підтверджується договором суборенди № 8/1-2024 від 01.06.2024 року, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у відповідності до п. 1.5. якого орендар передає суборендарю в тимчасове платне користування без права суборенди (без права подальшої здачі в оренду) машиномісце № НОМЕР_2 для використання його з метою зберігання особистого автомобіля марки Lexus RX350, реєстраційний номер НОМЕР_3 .
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до приписів статті 328 ЦК України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти або правовідносини. Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника).
За змістом норми статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає або оспорює його.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Схожі правові висновки викладені в пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду 14.09.2021 у справі № 359/5719/17.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).
Натомість порядок та наслідки вчинення державної реєстрації транспортних засобів суттєво відрізняються.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.
Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів.
Згідно з пунктом 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Разом з тим відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів № 1388 строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану. Після припинення або скасування воєнного стану власники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 90 днів.
Отже, як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації.
Порушення приписів про державну реєстрацію має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України.
КЦС ВС визначив момент виникнення в особи права власності на автомобіль.
Так, у постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 вказано, що: «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України».
Так, пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, визначено, що документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, є, зокрема, оформлений в установленому порядку договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Вимог щодо обов`язкової державної реєстрації договорів купівлі - продажу транспортних засобів чинне законодавство не містить.
Згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Правовий аналіз вказаних норм права свідчить про те, що правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу.
Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.
Наслідком порушення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, є покладення та порушників відповідальності, встановленої законом (пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб.
Отже, слід погодитись із тим, що на власника транспортного засобу покладається обов`язок зареєструвати його протягом десяти днів після придбання. Однак такий строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану. Виконати цей обов`язок власник може шляхом звернення до уповноваженого органу з відповідною заявою, до якої серед іншого додаються документи, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, зокрема договору купівлі-продажу.
Враховуючи положення статті 34 Закону України «Про дорожній рух» реєстрація транспортного засобу є похідною від права власності особи, вона проводиться новим власником, а її непроведення не спростовує законності набуття права власності на рухоме майно, якщо умови договору купівлі-продажу сторонами дотримано і відбувся перехід права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).
Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду багаторазово зазначала, що однією із цілей регулювання, встановленого ЦК України і Законом України від 18.11.2003 № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон № 1255-IV), є захист добросовісного набувача та вказувала, що відповідно до частини першої статті 10 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Відповідно до частини другої статті 12 цього Закону реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
Беручи до уваги мету Договору, яка для Продавця полягала в отриманні грошових коштів, а для Покупця в набутті автомобіля у власність, послідовне вчинення ними дій для досягнення мети цього правочину (сплата вартості автомобіля та його передання), а також подальшу поведінку сторін, яка засвідчує їхню волю до настання наслідків у вигляді переходу права власності на автомобіль від Продавця до Покупця, суд вважаєо, що при тлумаченні змісту Договору слід виходити з того, що воля сторін цього правочину була спрямована на оплатний перехід права власності на автомобіль від Продавця до Покупця з моменту передання цього майна набувачу.
Таким чином, Покупець набув право власності на автомобіль, оскільки повністю сплатив за них обумовлену Договором вартість та прийняв цей транспортний засіб, тому накладення Виконавцем арешту порушує право власності Покупця на цей транспортний засіб.
Позивач не провів у 10 денний строк реєстрацію, оскільки після передачі автомобіля були виявлені певні недоліки автомобіля, які повинен був усунути позивач. Крім того, строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану.
Однак, не проведення позивачем реєстрації придбаного транспортного засобу не може ставити під сумнів виникнення у нього права власності на придбані автомобіля «LEXUS RX 350», 2008 року випуску, адже така реєстрація проводиться особою, що є власником майна, тобто реєстрація є похідною від права власності особи та не проведення такої реєстрації не може свідчити про не набуття права власності на майно.
Договір купівлі - продажу спірного майна, який був спрямований на передання права власності на нього, був укладений 16.02.2024 року, тоді як судовий наказ про примусове виконання, був виданий 28.05.2024 року, який став підставою для відкриття третьою особою виконавчого провадження № 75689220 та накладення арешту на відчуження вищезазначеного транспортного засобу лише 02.08.2024 року.
Отже, на момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу транспортного засобу позивач не знав і не міг знати про існування арешту, оскільки він був накладений пізніше, а саме 02.08.2024 року.
Крім того, у попереднього власника на момент укладення договору купівлі продажу не було ніяких заборон для відчуження майна.
Позивач не міг усвідомити недобросовісні дії попереднього власника придбаного автомобіля та знати, що ОСОБА_2 припускаючи, що в межах виконання майбутнього рішення суду, на автомобіль може бути накладено арешт, відчужила це майно задля уникнення ймовірного виконання рішення суду.
За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Враховуючи те, що позивач просив залишити судові витрати за позивачем, суд приходить до висновку, що сплачені позивачем судові витрати у вигляді судового збору слід залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європейський діагностичний центр "Європа", ОСОБА_2 , третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "СТВ АВТО" про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на транспортний засіб марки «LEXUS RX 350», 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 .
Скасувати арешт накладений на підставі судового наказу Господарського суду Дніпропетровської області про примусове виконання від 28.05.2024 року у цивільній справі № 904/865/24 в рамках виконавчого провадження № 75689220 на транспортний засіб «Lexus RX 350», 2008 року випуску, синього кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційному суду.
Суддя: В. О. Головін