Справа № 466/576/24
Провадження № 2/466/306/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

позивача ОСОБА_1

представників відповідача, адвокатів Масляного Ю.А., Попельчука С.О.

третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про відшкодування вартості 15,86% частки квартири

ВСТАНОВИВ :

16.01.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про повернення (витребування) майна боржника, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання 1/3 ідеальної частки у праві спільної власності на квартиру, який в подальшому уточнила та в якому з врахуванням заяви від 14.05.2025 просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування у розмірі вартості 15,86 % частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за оцінкою (експертно-грошовою оцінкою) майна.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що у серпні 2014р. сестра позивача ОСОБА_2 звернулася до позивача з приводу надання їй фінансової допомоги коштами для інвестування у будівництво однокімнатної квартири, яку вона планувала придбати для власних потреб.

22.08.2014 позивач ОСОБА_4 , поклала на свій рахунок НОМЕР_1 у касі «Банку «Київська Русь»» 130 000 грн. (див. квитанцію №20 від 22.08.2014 p., платник ОСОБА_4 , одержувач ОСОБА_1 ). Вказані кошти є її власними заощадженнями, які були набуті упродовж усього її життя та складалися не лише з її заробітної платні, а й з інших доходів.

26.08.2014 позивач перевела з свого банківського рахунку НОМЕР_1 на банківський рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_2 у касі «Банку «Київська Русь»» кошти у розмірі 130 000 грн. (див.: платіжне доручення №25 від 26.08.2014 p., платник ОСОБА_4 , одержувач ОСОБА_5 ).

26.08.2014 ОСОБА_2 поклала на свій банківський рахунок НОМЕР_2 у касі «Банку «Київська Русь»» кошти у розмірі 215 250 грн. (див.: квитанція №19 від 26.08.2014 p., платник ОСОБА_5 , одержувач ОСОБА_5 ).

26.08.2014 ОСОБА_2 поклала на свій банківський рахунок НОМЕР_2 у касі «Банку «Київська Русь»» кошти у розмірі 18 000 грн. (див.: квитанція №15 від 26.08.2014 p., платник ОСОБА_5 , одержувач ОСОБА_5 ).

Таким чином, 26.08.2014 р. ОСОБА_2 накопичила на своєму банківському рахунку НОМЕР_2 363 250 грн. (130 000 грн. + 215 250 грн. +18 000 грн.).

На виконання Договору №108-146-ФФБ-ПГ від 26.08.2014 р. про участь у фонді фінансування будівництва для інвестування спорудження квартири ОСОБА_2 27.08.2014 р. у касі «Банк «Київська Русь»» перевела першу частину інвестиційного внеску на банківський рахунок ТзОВ «Фінансова компанія «Еко-Дім»» 022 у розмірі 363 250 грн. (див. платіжне доручення №11 від 27.08.2014p., платник ОСОБА_5 , отримувач ФФБ виду А ч/з ТзОВ «ФК «Еко-Дім»»). За послуги з переведення коштів банк стягнув з ОСОБА_2 544,88 грн. (платіжне доручення №11, дата здійснення касової операції 27.08.2014 p.).

Загальна сума коштів сукупного інвестиційного внеску становила 409 956 грн. і складалася з трьох внесків: І - 363 250 грн. (у цю суму входили кошти, передані позивачем, ОСОБА_1 , у розмірі 130 000 грн.); II - 20 000 грн. і III - 26 706 грн.

Отже, передані позивачем кошти у розмірі 130 000 грн. ОСОБА_2 інвестувала у будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_1 ., що становило грошову частку у розмірі 31,71% інвестиційного внеску.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.10.2017 p., справа №466/2244/17 (учасники справи: ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ): «встановлено, що перерахунок подарованих коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 підтверджується платіжним дорученням № 25 від 26.08.2014р. Оригінал письмового договору від 26.08.2014р. та платіжного доручення оглянуті в судовому засіданні. Сторони договору дарування дійсності цього договору та його фактичного виконання не заперечують»; «Зобов`язання за цим договором виконані повністю».

Постановою Львівського апеляційного суду від 13.11.2018 р., справа №466/2244/17 встановлено: «перерахунок подарованих коштів ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 підтверджується платіжним дорученням №25 від 26.08.2014р.»; «Зобов`язання за цим договором сторонами виконані повністю». Вище зазначені обставини (факти) є встановлені судом та мають преюдиціальне значення.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням обставини, або факти.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 р. у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.11.2020 p., справа №466/8736/17 (учасники справи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ) договори дарування коштів від 24.04.2014 p., 29.05.2014р., 03.06.2014 p., 26.06.2014 р., 02.07.2014 p., 30.07.2014 р., 05.08.2014 р., 21.08.2014 p., 04.12.2014р., 21.01.2015 р. укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а також договір дарування коштів від 26.08.2014 p., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , були визнані недійсними.

Отже, на даний момент позивач є власником коштів у розмірі 130 000 грн., які були 27.08.2014 р. інвестовані ОСОБА_2 у будівництво вище вказаної квартири. За ці кошти була збудована частка у розмірі 31,71% новоствореного нерухомого майна.

Інвестування - господарська операція, яка передбачає придбання інвестором (у даному випадку ОСОБА_2 ) нематеріальних активів - будівельних матеріалів, робочої сили, інших будівельних послуг, тощо, - в обмін на кошти.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.05.2023р. у справі №466/5636/16-ц (учасники : ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ) визнано квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 45,4 кв. м об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальної частки цієї квартири.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.05.2023 р. встановлено: «Спірна квартира набута під час його ОСОБА_8 шлюбу з відповідачкою ОСОБА_7 , стала об`єктом їхньої спільної сумісної власності, і кожен з них має право на половину цього майна». «З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення».

При винесення рішення Львівський апеляційний суд спирався на презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно та не встановлював факт спільної участі подружжя коштами або працею в набутті спірного майна (або участі третіх осіб у набутті спірного майна), як того вимагає усталена судова практика згідно висновків ВСУ у подібних правовідносинах щодо правильного застосування норм ст.ст. 57, 60 СК України.

Львівський апеляційний суд при винесенні постанови від 02.05.2023 р. у справі №466/5636/16- ц не взяв до уваги факти про те, що подружжя ОСОБА_9 не було спільних коштів для купівлі квартири, з огляду на співвідношення їхніх сімейних доходів та витрат за час тривання шлюбу 2010- 2015 pp.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_3 , яку Шевченківському суду надала ДФС Львівської області 16.03.2017 р., середньомісячні доходи позивача за 2010-2015 pp. не дотягували до прожиткового мінімуму, загалом були меншими, ніж мінімальна заробітна платня.

Згідно Відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених реальних доходів ОСОБА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 в період з 01.10.2010 р. по 30.09.2015 р. - доходи по заробітній платні, одержані в ТзОВ «Пласт-3000» становили та коливалися в межах мінімальної заробітної платні.

На підставі наведених даних про розмір доходів можна зробити висновок про те, що у подружжя ОСОБА_10 не було спільних сімейних коштів для купівлі квартири. Спільні реальні середньомісячні доходи подружжя ОСОБА_10 на одну особу були меншими, ніж середньостатистичні витрати.

У процесі інвестування та будівництва частково за кошти позивача розміром 31,71% інвестиційного внеску були придбані будівельні матеріали, виконано будівельні роботи тощо, внаслідок чого був збудований об`єкт інвестування - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому Львівський апеляційний суд у справі №466/5636/16-ц не розглядав та не вирішував питання про цивільні права та обов`язки позивача, як третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору.

Отже, порушення прав позивача відбулося з 02.06.2023 р. від дати набрання постановою Львівського апеляційного суду від 02.05.2023р. законної сили.

На підставі постанови Львівського апеляційного суду від 02.05.2023 р. без достатніх правових підстав та безвідплатно ОСОБА_3 набув сплачену позивачем за будівельні матеріали (тощо) частку розміром 15,86% від вартості квартири.

Будь-які договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - відсутні.

23.08.2023р. ОСОБА_3 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З серпня-вересня 2016 р. ОСОБА_3 було відомо про наявність вище вказаних банківських квитанцій, які доводять факт інвестування ОСОБА_2 переданих позивачем коштів у розмірі 130 000 грн. у будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 не оскаржував право власності на ці кошти та у жодних процесуальних документах не заперечував право власності на ці кошти.

Стаття 331 ЦК України передбачає набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Згідно ч. 2 cm. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У момент первісної державної реєстрації речових прав на новостворене нерухоме майно об`єкт набув юридичного статусу квартири - об`єкта житлової нерухомості та є введеним у цивільний оборот.

У результаті процесу інвестування та створення (будівництва) об`єкта виникла додана вартість - це вартість, яка безкоштовно була привласнена кінцевим споживачем - відповідачем, як співвласником квартири. Вартість новоствореної нерухомості можна виразити так: а - вартість будівельних матеріалів, b - вартість робочої сили, с - додана вартість. Загальна додана вартість складає різницю між коштами, які були інвестовані у будівництво квартири, та вартістю квартири на вторинному ринку нерухомості. Вартість квартири визначається за експертною оцінкою відповідно до співвідношення попиту та пропозиції, а також інших факторів.

Коливання ціни нерухомості на вторинному ринку надає право позивачці на перерахунок ціни або розрахунок нової ціни на момент відшкодування боржником вартості будівельних матеріалів, затраченої робочої сили та загальної доданої вартості у грошовому еквіваленті часткою розміром 15,86% від ринкової вартості квартири.

Отже, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість безвідплатно набутого ним нерухомого майна у розмірі 15,86% від ринкової вартості квартири на момент сплати боргу.

Стаття 386 ЦК України передбачає засади захисту права власності. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 cm. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 1212 ЦК України. Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 ЦК України. Повернення в натурі безпідставно набутого майна. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно висновків Верховного Суду судова практика є єдиною та усталеною:

«У разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Застосування положень статті 1212 ЦК України передбачає встановлення наявності у позивача права власності на безпідставно набуте відповідачем майно» (Верховний Суд. Огляд практики розгляду Верховним Судом справ у спорах щодо недоговірних зобов`язань, якщо такі рішення ухвалені у спорах, віднесених до юрисдикції господарських судів. Рішення, внесені до ЄДРСР, за липень 2020 року - серпень 2021 року).

«Для повернення виконаного за недійсним правочином у разі, коли тільки одна із сторін здійснила його виконання, правила статті 216 ЦК України не застосовуються, а повернення виконаного здійснюється на підставі положень глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави»» (Верховний Суд. Огляд практики розгляду Верховним Судом справ у спорах щодо недоговірних зобов`язань, віднесених до юрисдикції господарських судів. Рішення, внесені до ЄДРСР, за вересень - грудень 2021 року. 1. Практика застосування положень законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна (коштів), с. 5).

Згідно висновків постанови Верховного Суду від 04.03.2021 р. у справі №910/15621/19 «під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином» (Верховний Суд. Огляд практики розгляду Верховним Судом справ у спорах щодо недоговірних зобов`язань, якщо такі рішення ухвалені у спорах, віднесених до юрисдикції господарських судів. Рішення, внесені до ЄДРСР, за липень 2020 року - серпень 2021 року).

З врахуванням вищевикладеного, змушена звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 в судовому засіданні позов заперечили, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просили у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.10.2017 по справі №466/2244/17, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання дійсним правочину дарування коштів ОСОБА_2 та визнання дійсним укладеного на його підставі договору дарування грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.08.2014 року відмовлено (а.с.38).

Постановою Львівського апеляційного суду від 13.11.2018 року, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 31 жовтня 2017 року по справі №466/2244/17, залишено без змін (а.с.39-40).

Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11.12.2018 по справі №466/8736/17, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними відмовлено за безпідставністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.11.2020 року, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 грудня 2018 року по справі №466/8736/17 скасовано та хвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними задоволено. Договори дарування грошових коштів, оформленні між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 24.04.2014р., 29.05.2014р., 03.06.2014р., 26.06.2014р., 02.07.2014р., 30.07.2014р., 05.08.2014р., 21.08.2014р., 04.12.2014р., 21.01.2015р, 27.01.2016р. та договір дарування грошових коштів, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 26.08.2014р. визнано недійсними (а.с.41-45).

Так, вищевказаною постановою Львівського апеляційного суду від 17.11.2020 року встановлено, що Договори, а між тим і договір дарування грошових коштів укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.08.2014р. сумі 130000,00 грн. для участі у Фонді фінансування будівництва виду А «Еко Дім» у АДРЕСА_4 , поверх згідно проекту 10, номер квартири АДРЕСА_5 , не були укладені у вказані в них дати та відповідно кошти за такими договорами у вказані у них дати не передавалися (а.с.44).

Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.06.2022 по справі №466/5636/16-ц, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еко Дім»; Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Бодекс», ОСОБА_1 ; ОСОБА_6 , про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.05.2023 року, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 червня 2022 року по справі №466/5636/16-ц скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еко Дім», Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Бодекс», ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 45,4 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частки квартири АДРЕСА_2 загальною площею 45,4 кв.м.(а.с.46-51).

Зі змісту вказаної постанови Львівського апеляційного суду від 02.05.2023 року встановлено, що інвестиційний договір був укладений під час перебування позивача у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , презумпцію спільності коштів, які були сплачені за об`єкт інвестування відповідачка не спростувала, позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню, шляхом визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, а також визнання за кожним із подружжя по 1/2 ідеальній частині такої.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставинам, встановленим рішеннями Шевченківського районного суду м.Львова та постановами Львівського апеляційного суду, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, які набрали законної сили.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції та встановив, що преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10,12.2019 по справі №910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14).

Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду даної справи є рішення суду, що набрало законної сили про те, що договір дарування грошових коштів укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.08.2014р. сумі 130000,00 грн. для участі у Фонді фінансування будівництва виду А «Еко Дім» у АДРЕСА_4 в, поверх згідно проекту 10, номер квартири АДРЕСА_5 , не був укладений у вказаній в ньому даті та відповідно кошти за таким договором не передавалися.

Заявляючи відповідні позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати їй вартість безвідплатно набутого ним нерухомого майна у розмірі 15,86% від ринкової вартості квартири на момент сплати боргу, що становить 130000,00грн., посилаючись на норми ст. 1212, 1213 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.01.2013 року № 6-88цс13, ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

У справі №489/2893/18 Верховний Суд зазначив, що кошти, які були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.

Відповідно до положень статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Так, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню, виникають кондикційні зобов`язання.

У постанові від 08 вересня 2021 року в справі №201/6498/20 Верховний Суд роз`яснив, що за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Отож, аналіз норм цивільного законодавства та усталеної судової практики дає підстави для висновку про те, що будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

З врахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що оскільки жодних договірних відносин між позивачем та відповідачем не існувало, рішенням суду встановлено, що договір дарування грошових коштів, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 26.08.2014р. в сумі 130000,00грн. для участі у Фонді фінансування будівництва виду А «Еко Дім» у АДРЕСА_1 не був укладений та відповідно кошти за таким договором не передавалися, а також те, що судом вже визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальній частки квартири АДРЕСА_2 , а отже вказані в сукупності обставини свідчать про відсутність підстав для стягнення з відповідача відшкодування в розмірі вартості 15,86% частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які зазначає у позовній заяві у розрізі процесуального закону. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ще один стандарт доказування - "поза розумним сумнівом". У справі "Кобець проти України" суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З врахуванням того, що позивач зменшила розмір позовних вимог 14.05.2025, подала вмотивовану заяву, суд дійшов висновку про повернення ОСОБА_1 1471,07грн. переплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про відшкодування вартості 15,86% частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 130000,00грн. - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 у зв`язку з зменшення розміру позовних вимог, 1471,07грн. (одна тисяча чотириста сімдесят одну гривню сім копійок) переплаченого судового збору.

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , згідно ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_7 .

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_8 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 07 листопада 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук