Справа № 202/3854/23
Провадження № 2/202/47/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі :

судді Доценко С.І.,

при секретарі Тарасовій К.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5

розглянувши у відкритому позовному провадженні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в:

28.02.2023 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про солідарне стягнення з відповідачів на його користь боргу за розпискою від 28.02.2019 в сумі 8 679344 грн. та покласти на відповідачів солідарно понесені судові витрати в сумі 13420 грн сплаченого судового збору при зверненні з позовом, 536,80грн -судовий збір за заявою про забезпечення позову та 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 28.02.2019 року він за розпискою передав ОСОБА_2 строком до 01.03.2020 року 540 000 грн, що на той час було еквівалентно 20 000 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в сумі, еквівалентній 20 000 доларам США та погодився ,що у разі невиконання зобов`язання зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення. При укладенні договору , його дружина ОСОБА_3 дала свою згоду на отримання її чоловіком такої суми в борг. На момент звернення до суду борг не сплачено тому просив стягнути суму боргу, з урахування пені 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання солідарно з обох відповідачів.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпра від 01.03.2023 року відкрите провадження в цивільній справі № 202/3854/23 за правилами загального позовного провадження.

31.03.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про солідарне стягнення з відповідачів на його користь боргу за розпискою від 06.02.2020 в сумі 12 781 376 грн. та покласти на відповідачів солідарно понесені судові витрати в сумі 13420 грн сплаченого судового збору при зверненні з позовом, 536,80грн - судовий збір за заявою про забезпечення позову та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що 06.02.2020 року він за розпискою передав ОСОБА_2 строком до 06.02.2021 року 1 000 000 грн, що на той час було еквівалентно 40 000 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в сумі, еквівалентній 40 000 доларам США та погодився ,що у разі невиконання зобов`язання зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення. При укладенні договору , його дружина ОСОБА_3 дала свою згоду на отримання її чоловіком такої суми в борг. На момент звернення до суду борг не сплачено тому просив стягнути суму боргу, з урахування пені 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання , солідарно з обох відповідачів.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 01.03.2023 року відкрите провадження в цивільній справі №202/5975/23 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 26.04.2023 року цивільна справа № 202/5975/23 об`єднана в одне провадження з цивільною справою № 202/3854/23 та присвоєно єдиний унікальний номер № 202/3854/23

Представником відповідача ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву , в якому він проти задоволення позову заперечував. Ним підтверджено, що дійсно 28.02.2019, 06.02.2019 року ОСОБА_2 взяв у позивача кошти, визначені в розписках для розвитку ТОВ « Фрукотвий рай», засновником якого він є. На день звернення з позовом борг погашений в повному обсязі шляхом надання Тарасову частки 16% статутного капіталу ТОВ « Фруковий рай» та включення його до складу учасників товариства. Ринкова вартість 16% частки на час включення його до складу учасників складала 3 536 064 грн., що за курсом НБУ на 01.03.2021 року 126533,84 долари США. В день підписання у нотаріуса документів пов1язаних із введенням його до складу учасників товариства він мав принести та повернути боргові розписки. Але ж він повідомив, що він забув їх вдома і вони вже не мають значення при таких обставинах. Всі установчі документи були підписані, а оригінали розписок позивач так і не повернув. Що стосується нарахованої пені 1% за договором просив відмовити, тому що спливли всі строки позовної давності.

Представником позивача надано відзив на позовну заяву в якій він заперечував проти доводів відповідача про повернення боргу шляхом передачі йому 16% в статутному капіталі ТОВ « Фруктовий рай». Він підтверджує своє включення до учасників товариство з часткою капіталу 16%, але ж ці кошти він вніс окремо на рахунок товариства в розмірі близько 108 000 доларів США .

Інші процесуальні дії в справі:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 01.03.2023 в справі № 202/3854/23 було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на майно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо їх майна, а саме стосовно:

- квартири, реєстраційний номер 101, за адресою: АДРЕСА_1 (власниця ОСОБА_3 );

- квартири за адресою: АДРЕСА_2 (власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 );

- автомобіля марки "MERCEDES-BENS GLA 200", 2021 року випуску, об`єм двигуна - 1950 см. куб. (власник ОСОБА_3 );

- автомобіля марки "MERCEDES-BENS GLE 300", 2021 року випуску, об`єм двигуна - 1993 см. куб. (власник ОСОБА_2 );

- автомобіля марки "TOYOTA RAV4", 2012 року випуску, об`єм двигуна - 1987 см. куб. (власник ОСОБА_2 ).

26.07.2023 постановою Дніпровського апеляційного суду задоволена заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в справі 202/3854/23 ухвала Індустріального районного суду м.Дніпра від 01.03.2023 року була скасована в частині накладення арешту та заборони вчиняти будь - які дії щодо квартири за адресою АДРЕСА_2 та ухвалено про відмову в задоволенні заяви в цій частині. В іншій частині ухвала залишена без змін

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 21.03.2023 в справі № 202/5975/23 відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні заяви про забезпечення позову .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.07.2023 року задоволено частково апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 , скасовано ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпра від 21.03.2023 в справі № 202/5975/23, заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняти дїї, пов`язані із відчуженням слідуючого майна : нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , належне на праві власності ОСОБА_3 ; земельні ділянки площею по 2 га кожна, власником яких є ОСОБА_2 , з кадастровими номерами-:01:001:0655, :01:001:0633, 222083000:01:002:0073, :01:001:0594, :01:001:0597, :01:001:0596, :01:001:0593, :01:001:0567, :01:001:0516, :01:001:0505,:01:001:0503, :01:001:0508, :01:001:0509, :01:001:0492, :01:001:0490, :01:001:0436, :01:001:0435, :01:428:0003 площею 0,057 га; домоволодіння та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 .

05.10.2023 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра відмовлено в витребуванні доказів за клопотанням представника позивача ОСОБА_6

05.10.2023 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра за клопотанням представника відповідачів призначена судова почеркознавча експертиза на підтвердження чи спростування підпису ОСОБА_3 в розписках від 28.02.2019 та 06.02.2019 року

15.03.2024 року ухвалою суду зупинено провадження в справі .

06.05.2024 року ухвалою суду провадження поновлено для вирішення клопотання експерта.

14.05.2024 року ухвалою суду призначена судова почеркознавча експертиза та провадження в справі зупинено до надходження висновків експертизи.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №230 про повторний перерозподіл справи та протоколу повторного авто розподілу справа передана в провадження іншого судді.

Ухвалою Індустріального районного суду від 13.09.2024 року цивільна справа прийнята в провадження судді та призначена до судового розгляду .

12.11.2024 року ухвалою суду закрите підготовче провадження в справі і справа призначена до розгляду по суті.

24.04.2025 року ухвалою суду прийнято відмову позивача від частини позовних вимог та закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення за обома розписками пені у вигляді 1% від суми боргу та відмови від позовних вимог до ОСОБА_3 за розпискою від 06.02.2020 року. В іншій частині проваджено судовий розгляд.

Таким чином , предметом позову є стягнення боргу за договорами позики.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що строк виконання договорів позики від 28.02.2019 та 06.02.2020 року сплив, але ж зобов`язання не виконані, борг не повернутий . Просив стягнути з відповідачів солідарно борг в еквівалентній сумі до долара США на момент розгляду справи по курсу НБУ за договором позики від 28.02.2019 року , а борг за розпискою від 06.02.2020 року з відповідача ОСОБА_2 . Позов обґрунтовує тим, що оригінали розписок про отримання коштів на момент звернення з позовом перебували у позивача, що свідчить про невиконання відповідачами зобов`язань. Не визнає що борг повернуто шляхом його включення в учасники ТОВ « Фруктовий рай» та надання 16% від статутного капіталу.

У судовому засіданні відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечували, просили відмовити, тому що позовні вимоги не відповідають обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечуючи, що брав у позивача кошти в сумах, які зазначені в розписках на розвиток ТОВ «Фруктовий гай» учасником якого він являється. За договором з ОСОБА_6 та іншими учасниками товариства зазначений борг був погашений шляхом передачі ОСОБА_6 16 % статутного капіталу та включення його до складу товариства, що підтверджено документально. Тому боргові зобов`язання відсутні. Оригінали розписок позивач мав передати відповідачу при підписанні змін до установчих документів у нотаріуса , але ж він сказав , що розписки забув вдома, а в подальшому не передав. Крім того, просив застосувати строк позивної давності.

Відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що на 2020 рік перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 . Вона не заперечує, що підписувала одну розписку в еквіваленті до 20 000 доларів США, але ж гроші брались не в інтересах сім`ї, а на розвиток підприємства - на сад. З 2023 року вона офіційно розлучена з ОСОБА_2 . І вона і колишній чоловік є інвалідами і не мають з чого платити такі кошти. Зазначає, що ОСОБА_6 в рахунок погашення заборгованості був включений до складу учасників ТОВ « Райський сад» з долею 16 % установчого фонду. Просила в позові відмовити. Вона не має відношення до цих коштів.

Допитаний у якості свідка, третя особа ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив, що разом з ОСОБА_7 є засновниками ТОВ « Фруктовий рай» . Для розвитку підприємства і він і ОСОБА_2 брали кошти в борг у ОСОБА_6 неодноразово, а потім після збору врожаю повертали. В 2021 році в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 було включено до складу учасників товариства та оформили на нього 16% статутного капіталу. Після вступу його до складу учасників підприємства, виплати за розписками були припинені.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що вона була головним бухгалтером ТОВ «Фруктовий рай». ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були засновниками товариства. Їй відомо, що в 2019-2020 р.р. ОСОБА_6 надав ОСОБА_2 в борг кошти на розвиток підприємства ( дві розписки) За цими розписками щомісяця сплачувались 1% від суми боргу. Вона пам`ятає що сторони узгоджували входження ОСОБА_6 до складу товариства та її просили розрахувати його долю, відповідно до суми заборгованості. Так було розраховано 16% від статутного капіталу.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши та дослідивши надані сторонами докази суд встановив наступні фактичні обставини.

Як вже зазначалось, предметом судового розгляду є правовідносини між сторонами, які виникли із боргових зобов`язань, що оформлені розписками про отримання грошових коштів.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі досліджених судом доказів встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 28.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 кошти в розмірі 540 000 грн , що еквівалентно на момент укладення договору позики 20 000 доларів США строком до 01.03.2020 року. ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в сумі, еквівалентній 20 000 доларам США та погодився ,що у разі невиконання зобов`язання зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення. При укладенні договору , його дружина ОСОБА_3 дала свою згоду на отримання її чоловіком такої суми в борг.

На підставі оригіналу розписки від 06.02.2020 року встановлено, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1 000 000 грн, що на той час було еквівалентно 40 000 доларів США строком до 06.02.2021 року . ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в сумі, еквівалентній 40 000 доларам США та погодився ,що у разі невиконання зобов`язання зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2, ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Статтею 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, суд переконався , що за договорами позики, які оформлені у вигляді розписок, позивач передав, а відповідач як позичальник прийняв від нього грошові кошти в розмірі, зазначеному в розписках і на зазначених в них умовах за користування грошовими коштами.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договорів позики , мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі.

Наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договорами позики в строк визначений договорами , а тому позивач має право вимоги повернення коштів за цими договорами позики .

Судом встановлено, що сторони договорів позики- ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , узгодили , що грошове зобов`язання має бути виконане в іноземній валюті з використання відповідного грошового еквівалента в національній валюті.

Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За змістом ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Визначаючи суму заборгованості за договорами позики, що підлягає стягненню, виходячи із умов договорів позики, , враховуючи межі позовних вимог, приймаючи до уваги офіційний курс Національного банку України станом на час ухвалення рішення судом в зазначеній еквівалентом валюті (41,74 грн за 1 долар США), суд вважає , що є підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_10 на користь позивача за договором позики від 28 лютого 2019 року 834800 гривень, що еквівалентно 20 000 доларів США, та за договором позики від 06 лютого 2020 року 1 669 600 гривень , що еквівалентно 40 000 доларів США .

Щодо позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості ще із дружини ОСОБА_2 ОСОБА_3 за договором позики від 28.02.2019 року , який був нею підписаний , в частині що вона дає свою згоду на отримання позики її чоловіком ОСОБА_7 , суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Розписка про отримання коштів не містить доказів на підтвердження того що договір був укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_7 .

Ламекіни в ході судового розгляду пояснили, що ОСОБА_2 взяв кошти борг на потреби ТОВ « Фруктовий рай», учасником якого він був.

Це ж підтверджене показаннями свідків ОСОБА_11 , який є учасником підприємства та ОСОБА_8 яка була головним бухгалтером ТОВ «Фруктовий рай».

Позивачем не надані докази на спростування цих доводів відповідачів, при тому, що відповідно до ст.81 ЦПК України тягар доказування доводів та заперечень покладається на сторони.

Таким чином, враховуючи що позивачем не доведено , що кошти за договором позики були отримані в інтересах сім`ї і що вони були використані в інтересах сім`ї, слід відмовити в задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення за договором позики від 28.02.2019 року, тому що у ОСОБА_7 не виникли зобов`язання про сплаті боргу перед позивачем , а тому вона є неналежним відповідачем в цих правовідносинах.

Суд не приймає твердженням відповідача ОСОБА_2 про те, що боргові зобов`язання перед ОСОБА_9 виконані в повному обсязі за рахунок вступу ОСОБА_6 до складу учасників ТОВ «Фруктовий рай» та надання йому 16% статутного капіталу.

Надані позивачем на підтвердження твердження протоколи № 01/03-2021 від 01.03.2021 року та № 03/03-2021 від 03.03.2021 року загальних зборів учасників ТОВ «Фруктовий рай» про надання ОСОБА_6 16% статутного капіталу підтверджують лише факт, що ОСОБА_6 03.03.2021 року було прийнято до складу учасників ТОВ «Фруктовий край» з належною йому часткою у розмірі 206 000 грн. Але ж не надано жодного доказу на підтвердження того, що його частка в статутному капіталі підприємства є погашенням боргу за договорами позики.

Суд ще раз наголошує, що оригінали розписок про отримання коштів перебувають у позикодавця , що є підтвердженням невиконання взятих зобов`язань.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи спір суд вирішує питання судових витрат відповідно до ст.141-142 ЦПК України.

Ст.133 ЦПК України встановлено, шо судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать серед іншого витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що позивачем заявлені вимоги майнового характеру.

Відповідно до ст.4 Закону України « Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до встановленої ставки судового збору розмір судового збору за подання до суду позовної вимоги майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

При зверненні до суду сплачено судовий збір в максимально встановленому Законом України « Про судовий збір» розмірі при зверненні з позовом 13 420 грн по розписці від 28.02.2019 ( справа № 202/3854/23 ) і 13 420 грн по розписці від 06.02.2020 року ( справа № 202/5975/23). Також по кожній справі сплачено судовий збір за заявою про забезпечення позову в розмірі 536.80 грн. на загальну суму 1073,60 грн.

В подальшому ухвалою суду позовні вимоги майнового характеру за обома справами були об`єднані в одне провадження.

За змістом ч.7 ст.6 Закону України « Про судовий збір» судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі об`єднання суддею в одне провадження кількох однорідних позовних вимог.

Враховуючи загальну суму стягнення 2 504 400 грн , то судовий збір , що підлягає стягненню по цій справі становить максимальний розмір для вимог майнового характеру для фізичної особи, що на момент звернення до суду становить 13420 грн.

Також, підлягає зарахуванню сплачений позивачем судовий збір за заявами про забезпечення позову 1073,60 грн.

А тому судовий збір по справі становить 14 493.60грн, який покладається на ст орони пропорційно задоволених вимог.

Що стосується іншої суми переплаченого судового збору при зверненні з позовом, то на підставі ст.7 Закону України « Про судовий збір» ця сума може бути повернута за клопотанням особі, що його сплатила. Таке клопотання не надходило.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, лише щодо одного з відповідачів, то відшкодуванню позивачу підлягає 50% сплаченого судового збору з відповідача ОСОБА_2 , що становить 7246,80 грн.

Разом з тим, судом встановлено , що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи загального захворювання, що звільняє його від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.6 ст.141 якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7246,80 грн. підлягає компенсації позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, позивачем заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за участь в розгляді двох позовів на загальну суму 35000 грн.

В обґрунтування надано акти виконаних робіт ( а.с. 163,169 т3, )

В Акті про надання послуг за договором про надання правової допомоги від 07.04.2025 який зазначений по справі 202/5975/23, встановлено, що сторонами узгоджено надання послуг з підготовки позовної заяви , заяви про забезпечення позову, заяв по суті справи та складання клопотань 8000 грн, за підготовку апеляційної скарги при оскарженні ухвали про забезпечення позову -2000 грн., а також витрати за участь в судових засіданнях 1000 грн , що становить 11000 грн.

В Акті про надання послуг за договором про надання правової допомоги від 07.04.2025 який зазначений по справі 202/3854/23, встановлено, що сторонами узгоджено надання послуг з підготовки позовної заяви , заяви про забезпечення позову, заяв по суті справи та складання клопотань 8000 грн, за підготовку апеляційної скарги при оскарженні ухвали про забезпечення позову -2000 грн., а також витрати за участь в судових засіданнях 14000 грн , що становить 24000 грн.

Відповідачі проти стягнення судових витрат заперечували, не визнаючи позов та вважаючі ці витрати необґрунтованими.

Представником позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заявлено про стягнення з позивача на користь відповідачів у разі відмови в позові судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 34380 грн.

В обґрунтування витрат надано акт виконаних робіт від 13.09.2023 року ( а.с.151т.3 ) . Так, до витрат включено вивчення документів, підготовка складання позовної заяви, , апеляційної скарги на рішення про забезпечення доказів, підготовка заяв по суті справи, участь в судових засіданнях. Витрати визначаються в розмірі 1900 доларів США, із розрахунку 100 доларів за годину часу, що відповідно до рахунку-фактури від 05.10.2023 року становить 34 380 грн, які сплачені відповідачем Ламекіним, відповідно до платіжної інструкції від 11.10.2023 року ( а.с.149 т.3)

Позивач проти задоволення цих витрат заперечував вважав їх безпідставними та необґрунтованими.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить із положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, якою визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать серед іншого витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу , то за правилами статті 137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 31 жовтня 2022 року у справі № 236/3503/20-ц (провадження № 61-19531св21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із зазначених критерієв оцінки понесених сторонами витрат на правничу допомогу суд вважає, доведеним, що правнича допомога сторонам їх представниками надавалась ефективно. Вони приймали безпосередньо участь в судових засіданнях. Разом з тим, приймаючи до уваги що позовні вимоги, що розглядались стосуються договорів позики. Практика є типовою та усталеною , а тому не потребує багато часу для вивчення та сформування правової позиції в справі.

При таких обставинах, суд вважає стороною позивача доведеними витрати 15000 грн та відповідачами 15000 грн.

Враховуючи, що позов задоволений частково, лише до одного з відповідачів, то на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_7 .

В свою чергу, на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , з позивача на її користь слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 11-13, 76-82, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики , задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу 2 504 400 грн ( два мільйони п`ятсот чотири тисячі чотириста гривень , 00коп.), яка складається з 834800 гривень ( вісімсот тридцяти чотирьох тисяч восьмисот гривень , 00 коп) боргу за договором позики від 28 лютого 2019 року та 1 669 600 гривень ( одного мільйону шістсот шістдесяти дев`яти тисяч шістеста гривень, 00 коп) боргу за договором позики від 06 лютого 2020 року.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики від 28 лютого 2019 року.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7246,80 ( сім тисяч двісті сорок шість гривень, 80 коп) компенсувати ОСОБА_6 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 7500 грн. ( сім тисяч п`ятсот гривень, 00 коп).

Стягнути з ОСОБА_6 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) 7500 грн. ( сім тисяч п`ятсот гривень, 00 коп).в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.11.2025 року.

Суддя С. І. Доценко