Провадження № 2/643/4609/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.

за участю секретаря судового засідання Вишнякової Є.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної та майнової шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить:

- визнати недостовірними відомості, розповсюджені відповідачкою в її листі до ОСОБА_5 , а саме (у перекладі українською мовою): «І тут вона мені розповіла, як на вулиці цей чорт сказав їй «будеш стукати мені у вікно я тобі руки повисмикаю!»; «Друзям я сказала, що в цих вікнах живе латентний педофіл дуже злий та небезпечний…»; «... розкрилися ці тварюки, яких я вважала нормальними людьми...»; «Завтра я йду до дільничного та розповім про твого чоловіка педофіла латентного...»; « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;

- зобов`язати відповідачку спростувати розповсюджені нею недостовірні відомості тим шляхом, яким вона їх розповсюдила, а саме шляхом надсилання листа громадянці України ОСОБА_5 ;

- стягнути з відповідачки на користь позивача відшкодування майнової шкоди в сумі 29000 гривень та відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 гривень.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначив, що на побутовому ґрунті у нього виник конфлікт з відповідачкою. Внаслідок цього конфлікту відповідачка почала розповсюджувати про нього недостовірні відомості, які принизили його гідність та честь, поставили під загрозу існування його сім`ї, чим спричинили йому моральну і майнову шкоду. Зокрема відповідачка написала його дружині, ОСОБА_5 , листа в якому вона повідомила такі недостовірні відомості (у перекладі українською мовою): «І тут вона мені розповіла, як на вулиці цей чорт сказав їй «будеш стукати мені у вікно я тобі руки повисмикаю!»; «Друзям я сказала, що в цих вікнах живе латентний педофіл дуже злий та небезпечний…»; «... розкрилися ці тварюки, яких я вважала нормальними людьми...»; «Завтра я йду до дільничного та розповім про твого чоловіка педофіла латентного...»; «Душевнохворі люди... думаю, що така компенсація обріже язик тварюкам». Фактично відповідачка звинуватила його в педофілїї, він не зобов`язаний доводити свою непричетність до педофілії, а відповідачка зобов`язана доводити правдивість своїх звинувачень. Також неправдивою є інформація, поширена відповідачкою, про те, що він є душевнохворою людиною та інформація що він схильний до жорстокого поводження з дітьми. Розповсюдження відповідачкою недостовірної інформації спричинило необхідність його звернення за правовою допомогою до товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР ПРАВОВОЇ ДОПОМОГИ «ДОПОМОГА ЮРИСТА», що призвело до матеріальних витрат, пов`язаних з захистом його законних прав у розмірі 29000 гривень. Також йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 100 000, 00 грн., оскільки розповсюдження відповідачкою недостовірних відомостей поставило під загрозу існування шлюбу та його подальше щасливе сімейне життя.

31.07.2025 до суду надійшов відзив ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вони є незаконними та необґрунтованими.

15.08.2025 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив .

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 23.06.2025, прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позові вимоги підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позові вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Зазначили, що вислів ОСОБА_3 на адресу позивача в електронному листі його дружині слід вважати оціночним судженням, припущенням, яке виникло під впливом передуючих подій, а саме безпідставне чіпляння до малолітньої доньки, але не фактом, який може бути перевірений у суді.

Заслухавши сторони, представників сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що із роздруківок скріншотів соціального месенджера Телеграм відповідачем ОСОБА_3 направлено ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача ОСОБА_1 повідомлення.

Текст повідомлення містить, зокрема наступне (у перекладі українською мовою): «І тут вона мені розповіла, як на вулиці цей чорт сказав їй «будеш стукати мені у вікно я тобі руки повисмикаю!»; «Друзям я сказала, що в цих вікнах живе латентний педофіл дуже злий та небезпечний…»; «... розкрилися ці тварюки, яких я вважала нормальними людьми...»; «Завтра я йду до дільничного та розповім про твого чоловіка педофіла латентного...»; « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вказані обставини не заперечувалися відповідачем.

Свідок з боку позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що позивач ОСОБА_1 є її сином, а відповідач ОСОБА_3 сусідкою. У них виник конфлікт з відповідачем ОСОБА_3 з приводу того, що дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_7 стукає до них у вікно, що вона сама це бачила. Їй відомо про лист адресований ОСОБА_3 її невістці ОСОБА_5 , та про його зміст. Із-за цього листа у її сина з дружиною був скандал, потім відносини між ними налагодились. Крім того вказала, що її син ніколи не був помічений у нездоровому ставленні до дітей. Він спокійний, доброзичливий, характеризує його лише позитивно.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що знає відповідача ОСОБА_3 , оскільки її син товаришує з її дочкою ОСОБА_7 . Зі слів сина ОСОБА_9 вона знає, що в кінці січня коли він гуляв з ОСОБА_7 , вони зустріли чоловіка, який сказав: «Будеш стукати вирву ноги чи руки». ОСОБА_7 повідомила, що це їх сусід та він її звинувачує у тому, що вона стукає у його вікна, однак вони цього не роблять. ОСОБА_3 характеризує з позитивної сторони, як спокійну, не конфліктну.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що знає відповідача ОСОБА_3 з дитинства, живуть в одному під`їзді, та позивача бачила пару разів, оскільки вони є сусідами. ОСОБА_3 характеризує з позитивної сторони. Їй відомо про конфлікт, який виник у сторін з приводу того, що нібито у вікна позивача хтось стукає.

Відповідач відмовилася від допиту свідка ОСОБА_11 та така відмова була прийнята судом.

З повідомлень ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 19.05.2025, 10.06.2025 вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зверталась до відділу поліції із заявами з приводу конфлікту із сусідом з квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що у сторін виникла конфліктна ситуація.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Верховний Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України ( Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (Карпюк та інші проти України, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні ЄСПЛ «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

З обставин справи та змісту оспорюваної інформації вбачається, що спірна інформація була поширена відповідачем на основі повідомлень її дочки є її оцінкою дій позивача та його критикою, тобто є оціночним судженням, а отже не є фактичним твердженням, тому не може бути предметом судового захисту у розумінні ст. 277 ЦК України.

Таким чином позов в частині визнання недостовірними відомості, розповсюджені відповідачкою в її листі до ОСОБА_5 та зобов`язання відповідача спростувати розповсюджені нею недостовірні відомості тим шляхом, яким вона їх розповсюдила, а саме шляхом надсилання листа громадянці України ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

У відповідності до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

За вказаних обставин, оскільки судом не встановлено, що поширена відповідачем інформація порушує право позивача на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, то позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення. Крім того, стороною позивача не вказано та не надано будь-яких доказів душевних страждань позивача, існування втрат його немайнового характеру.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 29 000, 00 грн. як майнової шкоди, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить, що витрати, понесені стороною на правову допомогу, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Таке ж роз`яснення було надано у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10, згідно яких порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Таким чином, витрати понесені стороною на правову допомогу, є складовими судових витрат та підлягають розгляду в порядку ст. 14 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору та інші витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної та майнової шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.11.2025.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Т.М.Довготько