КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/63/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- представника позивача Одеської міської ради Вишнивецької Анастасії Олегівни

- представника відповідача ОСОБА_1 Головатюк Яни Олескандрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні суду у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Одеської міської ради

до ОСОБА_1

про усунення перешкод у користуванні власністю

шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

29.11.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, в якій позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення зведеної прибудови до квартири АДРЕСА_2 та самовільно встановленого металевого сітчатого паркану за вищевказаною адресою.

В обґрунтування вказаного позову представник позивача посилається на те, що відповідачка на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2020 року набула у власність квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 36,7 кв.м., житловою 20,00 кв.м.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року реконструювала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , шляхом будівництва прибудови до неї, за наслідком чого збільшила полощу квартири.

Згідно з листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (УДАБК Одеської міської ради) від 20.11.2020 року № 01-15/169ф, повідомлено що управленням із залученням представників Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 17.11.2020 року здійснено комісійне обстеження об`єкту за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого зафіксовано, що власником квартири АДРЕСА_2 проведено будівельні роботи з будівництва прибудови до квартири на першому поверсі, орієнтовною площею 24,0 кв.м. з безпосереднім виходом на прибудинкову територію.

Відповідно до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня реєстрація дозвільних документів за вказаною адресою.

Представник позивача також зазначає, згідно з листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 10.12.2020 року № 01-11/5395, за даним архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці за вищевказаною адресою в Департаменті архітектури та містобудування ОМР не зареєстровані. В журналі реєстрації дозволів Інспекції ДАБК м. Одеси дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_4 не значиться.

Листом від 22.09.2021 року № 4036-02/544 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надало копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , відповідно до якого дана квартира не обладнана балконом (терасою) та/чи лоджією.

Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 18.12.2020 року № 01-18/1671-06, в результаті проведення огляду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що до квартири АДРЕСА_2 за вказаною адресою здійснено прибудову та встановлено металевий сітчастий паркан на прибудинковій території, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. В результаті будівництва зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 24 кв.м. У зв`язку зі встановленням паркану додатково зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 26 кв.м. Рішень стосовно передачі у власність або користування земельної ділянки орієнтовною площею 50 кв.м. Одеською міською радою не приймалось.

Представник позивача посилається у тому числі на лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 05.01.2021 року № 2/112-21, згідно з яким повідомлено, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів, примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 .

За наслідком викладеного, представник позивача стверджує про те, що при проведені будівельних робіт, наслідком яких стало зведення прибудови до квартири АДРЕСА_3 , самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності територіальної громади м. Одеси орієнтовною площею 50 кв.м., оскільки відповідно до вимог закону обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів, свідчить про самовільне зайняття вказаної земельної ділянки, чим порушуються права територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, як власника земель комунальної власності.

З посиланням на вищевикладене представник позивача Вважає, що самовільна зайнята земельна ділянка комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 , повинна бути звільнена шляхом знесення прибудови до квартири АДРЕСА_2 та самовільно встановленого металевого сітчатого паркану за вищевказаною адресою, за рахунок відповідача.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Разом з позовом представником позивача надано до суду клопотання про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 22.06.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано з Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи, що зберігаються в письмовій і електронній формах, щодо об`єкту нерухомого майна, за реєстраційним номером 101, а саме - квартири АДРЕСА_3 .

08.07.2022 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Юридичного департаменту Одеської міської ради витребувані судом докази.

07.10.2022 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача про зупинення провадження в цій справі до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі №947/23075/22, в якій ОСОБА_1 порушено питання про визнання права власності на спірне нерухоме майно.

За наслідком розгляду вказаного клопотання, судом 01.11.2022 року постановлено ухвалу, якою вказане клопотання задоволено та зупинено провадження по цивільній справі №947/37558/21, до набрання законної сили рішення суду за наслідком розгляду цивільної справи №947/23075/22 за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності.

25.11.2024 року до суду надійшло клопотання від представника позивача Одеської міської ради Вишнивецької Анастасії Олегівни про поновлення провадження по справі, у зв`язку з набранням законної сили постанови Одеського апеляційного суду від 16.05.2024 року по цивільній справі №947/23075/22.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2025 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

11.03.2025 року у підготовчому судовому засіданні за наслідком розгляду заяви представника позивача про забезпечення позову, судом постановлено ухвалу, якою заяву задоволено, вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/37558/21, а сааме встановлено заборону органам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти реєстраційні дії, в том числі будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав та обтяжень, у тому числі спрямовані на відчуження, щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

25.11.2024 року до суду надійшла заява від представника Одеської міської ради про зміну предмету позову до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, зареєстрована за вх. №72998.

У підготовчому судовому засіданні 14.04.2025 року, судом за наслідком розгляду вказаної заяви представника позивача постановлено ухвалу, якою відмовлено у прийнятті заяви представника позивача Одеської міської ради, про зміну предмету позову від 25.11.2024 року за вх. №72998 по цивільній справі №947/37558/21, та повернуто її заявнику.

Представник позивача будучи незгодним з вказаною ухвалою суду, 02.05.2025 року звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2025 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.05.2025 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною. Скаргою та витребувано з Київського районного суду міста Одеси матеріали даної цивільної справи.

На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 06.05.2025 року, Київським районним судом міста Одеси були скеровані матеріали цивільної справи №947/37558/21 до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.07.2025 року апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 14.04.2025 року залишено без змін.

12.08.2025 року матеріали цивільної справи №947/37558/21 надійшли до Київського районного суду міста Одеси та 13.08.2025 року передані головуючому судді Калініченко Л.В. для продовження розгляду.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.08.2025 року постановлено продовжити розгляд цивільної справи №947/37558/21, в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

06.11.2025 року до підготовчого судового засідання з`явились представники сторін по справі, які вважали за доцільне закрити стадію підготовчого провадження у справі та продовжити розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні 06.11.2025 року.

З урахуванням думки учасників справи, судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження у справі, розпочати розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача Одеської міської ради Вишнивецька А.О. позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, з посиланням на їх недоведеність та необґрунтованість, у тому числі посилаюсь на недопущення порушення права власності та принцип реєстраційного підтвердження набуття відповідачкою права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, рішення про державну реєстрацію якого не оспорено та не скасовано.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 17.11.2025 року о 09 год. 20 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позовні вимоги Одеської міської ради не підлягаючими до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 травня 2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з однієї сторони як продавцями, та ОСОБА_1 , з другої сторони як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу від 14.05.2020 року, посвідчений державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим К.Л., зареєстрований в реєстрі за №1-421, за умовами якого ОСОБА_1 придбала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_5 .

На підставі зазначеного договору, державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Пенчевим К.Л., як суб`єктом державної реєстрації прав, було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №52224410 від 14.05.2020 року, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , номер запису про право власності №36484942, відносно об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером №101.

Листом № 4036-02/544 від 22.09.2021 року Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надало копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до технічної характеристики об`єкту та плану квартири дана квартира не обладнана балконом (терасою) та/чи лоджією.

Згідно з листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 20.11.2020 року № 01-15/169ф УДАБК ОМР із залученням представників Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, 17.11.2020 року здійснено комісійне обстеження об`єкту за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого зафіксовано, що власником квартири АДРЕСА_2 проведено будівельні роботи з будівництва прибудови до квартири на першому поверсі, орієнтовною площею 24,0 кв.м. з безпосереднім виходом на прибудинкову територію.

Цим листом також повідомлено, що відповідно до даних містобудівного кадастру Одеської міської ради встановлено, що Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради не видавалися містобудівні мови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за вказаною адресою. Документи які посвідчують право власності, або право користування земельною ділянкою відсутні. Земельна ділянка під даною прибудовою належить територіальній громаді міста Одеса.

Додатково вказаним листом повідомлено, що відповідно до даних Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів відсутня реєстрація дозвільних документів за вказаною адресою.

Згідно з листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 10.12.2020 року № 01-11/5395, за даним архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_4 , у Департаменті архітектури та містобудування ОМР не зареєстровані. В журналі реєстрації дозволів Інспекції ДАБК м. Одеси дозвіл на виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_4 не значиться.

15.12.2020 року спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт огляду земельної ділянки за наслідком виїзду та обстеження території за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до акту, виїздом зафіксовано, що до квартири АДРЕСА_3 дорога, здійснено будівництво прибудови та встановлено металевий сітчатий паркан на прибудинковій території, яка належить територіальній громаді міста Одеси, в результаті чого зайнято земельну ділянку орієнтовною площею 24кв.м., а в результаті паркану орієнтовною площею 26 кв.м.

Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 18.12.2020 року № 01-18/1671-06 повідомлено, що у відповідної у Департаменті інформації, рішень стосовно передачі у власність або користування земельної ділянки орієнтовною площею 50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на місці прибудови до кВ. АДРЕСА_2 , Одеською міською радою не приймалось.

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 05.01.2021 року № 2/112-21, повідомлено, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів, примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що 29.07.2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АРХБУД ІНЖИНІРИНГ» (44374889) було проведено технічну інвентаризацію квартири АДРЕСА_3 , за наслідком чого встановлено, що загальна площа квартири становить 57,1 кв.м., житлова 19,8 кв.м., що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 22.12.2021 року, № ТІ01:4543-2550-8027-3710.

28.12.2021 року державним реєстратором Василівської сільської ради Болградського району Одеської області Козловим Ю.В., винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №62622541, на підставі якого проведено державну реєстрацію змін до розділу щодо нерухомого майна за реєстраційним номером №101.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №292881448 від 28.12.2021 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 .

На підставі вищевикладеного вбачається, що належна відповідачці квартира АДРЕСА_3 , була збільшена у загальній площі з 36,7 кв.м. до 57,1 кв.м., державна реєстрація права власності на яке проведена за відповідачкою, про що свідчить відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судом також встановлено, що відповідачка приймаючи не визнання з боку позивача її права власності на нерухоме майно, 06.10.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання за нею права власності на частину квартири розміром 20,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

За наслідком розгляду справи №947/23075/22 за вказаним позовом, 28.11.2023 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за останньою право власності на частину квартири, площею 20,4 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2024 року по справі №947/23075/22 апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Рішення Київського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності відмовлено.

Вказаною постановою зокрема встановлено, що ОСОБА_1 проведено будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_4 , а саме самочинно збудовано прибудову до вищевказаної квартири АДРЕСА_2 , на земельній ділянці комунальної власності саме після набуття права власності на квартиру загальною площею 36,7 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-421.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Щодо заявлених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого вона зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, стаття15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої ст. 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 24 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18) вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі N 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що "ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)".

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно зі ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих державою органам місцевого самоврядування повноважень належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення.

Згідно із п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані дотримуватися містобудівним умовам і обмеженням під час проектування і будівництва об`єктів.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ч.1 ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ч.1 ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ч. 1 ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Таким чином, у разі проведення нового будівництва або реконструкції об`єкта будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості.

Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Таку ж позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2017 року у справі № 6-579цс17.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 року у справі № 1940/1655/18 дійшов до висновку, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-130цс від 04 грудня 2013 року у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17.

Відповідно до ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391ЦКУкраїни), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті376ЦКУкраїни). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями391396ЦКУкраїни, статтею103ЗКУкраїни.

Пунктом 5 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва» визначено, що, відповідно до вимог статті 376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладене та надаючи оцінку наданим доказам в межах заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Виходячи зі встановлених фактичних обставин, у тому числі встановлених постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2024 року по справі №947/23075/22, яка набрала законної сили та які не спростовані відповідачем по справі вбачається, що дійсно ОСОБА_1 за наслідком набуття у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеси Пенчевим К.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-421 квартири АДРЕСА_3 , було здійснено збільшення житлової площі квартири з 36,7 кв.м., до 57,1 кв.м., що свідчить про проведені будівельні роботи даного об`єкту нерухомого майна, розташованого на 1-му поверсі багатоквартирного будинку.

Приймаючи повідомлені Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради обставини у листі від 10.12.2020 року № 01-11/5395, що в свою чергу не спростовано відповідачем по справі, вбачається, що відповідні будівельні роботи зі збільшення площі належної відповідачці квартири проведені за відсутності передбачених чинним законодавством дозвільних документів.

Також враховуючи встановлені обставини, що в свою чергу не спростовано відповідачем по справі, вбачається, що документів які посвідчують право власності, або право користування земельною ділянкою, на ім`я відповідачки за адресою спірного нерухомого майна, відсутні.

Вищевикладені обставини в цілому свідчать, що проведені будівельні роботи з прибудови до належної відповідачці на праві власності спірної квартири, належать і містять ознаки проведеного самочинного будівництва.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач на підтвердження розмірів та факту самовільного зайняття земельної ділянки посилається на Акт огляду земельної ділянки від 15.12.2020 року, проведеного двома спеціалістами відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 15.12.2020 року, та Акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території міста Одеси.

Поряд з цим, досліджуючи вищевказані Акт вбачається, що відповідні обстеження були проведені за відсутності власника обстежуваного нерухомого майна, а їх копії не вручались відповідачеві по справі.

Також судом встановлено, що у Акті огляду земельної ділянки від 15.12.2020 року зафіксовані обрахунок розмірів спірної прибудови, сітчатого паркану та зайнятої ними земельної ділянки, поряд з цим останні не містять інформації про фіксування проведеного обміру спірної прибудови, ким він був проведений та зафіксований, одночасно враховуючи, що даний акт не містить інформації про проведення огляду за присутності власника, яким би був наданий відповідний доступ до спірного об`єкту.

Суд враховує, що у постанові Верховного Суду України по справі N 19.06.2019 року по справі N 910/4055/18 зроблено наступний висновок, що судом апеляційної інстанції досліджено та встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту обізнаності відповідачів про здійснення перевірки, за результатами якої складено акт обстеження земельної ділянки та про результати цієї перевірки, як і не доведено здійснення порушення.

Суд критично відноситься до посилань позивача, що розмір зайнятої земельної ділянки можливо встановити за новим технічним паспортом квартири, з якого вбачається різниця між площею до самочинного будівництва та після нього, адже технічний паспорт встановлює внутрішні межі добудови. В той же час, розмір зайнятої земельної ділянки є очевидно відміним, адже технічний паспорт не враховує товщину стін та сходи які очевидно теж займають певну площу, яку позивачем не встановлено.

Таким чином, суд позбавлений можливості з`ясувати питання стосовно фактичних розмірів та меж самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуалізованими координатами.

Європейський суд з прав людини у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (N 46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

У постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2019 року по справі N127/23136/17 встановлено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

За загальним правилом у справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом. Лише у випадку доведеності порушення самочинним будівництвом прав позивача, знесення самочинного будівництва можливо оцінювати на предмет можливості його застосування як крайнього заходу впливу на забудовника (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №947/38994/20, провадження №61-5435св24).

Як зазначає Верховний Суд у своїй постанові від 20 листопада 2019 року у справі N 685/1537/17-ц, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

У пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

У постанові Верховного Суду від 17.05.2021 року у справі №296/1033/18 зазначено, що відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Верховний Суд зазначив, що системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

В матеріалах справи відсутні докази про результати здійсненого державного архітектурно-будівельного нагляду уповноваженими органами, оформлені приписами, постановами, які б були чинними та не виконані забудовником.

Також матеріали справи не містять доказів про наявність будь-яких приписів щодо усунення порушень, як і відсутні докази того, що відповідач відмовлявся від перебудови об`єкта, демонтажу паркану, та що така перебудова об`єкта є технічно можливою.

За наслідком чого, суд сприймає позицію відповідача, стосовно того, що до нього ніхто не звертався з запереченнями стосовно самовільного будівництва, заволодіння земельною ділянкою та вимогами щодо усунення встановлених порушень здійсненням самочинної добудови.

Також матеріали справи не містять доказів, що спірне самочинне будівництво здійснене з істотним порушенням будівельних норм і правил, а також доказів, що відповідне значення добудови у багатоквартирному будинку не спричинить негативні наслідки для капітальної житлової будівлі в цілому.

Судом враховується, що за відповідачкою також було проведено державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, зі збільшеною площею, на підставі рішення державного реєстратора, поряд з цим вимог щодо його скасування, як і доказів на підтвердження скасування, до суду не надано.

Ухвалюючи рішення суду судом враховується, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, не обґрунтованим, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачеві у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 223, 246, 263-266, 267, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Біржова, 1) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 17.11.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко