Суддя Баронін Д. Б.
Справа № 644/6922/25
Провадження № 2/644/3976/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 р. м. Харків

Індустріальний районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Нестеренко А.Ю.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці позивачки ОСОБА_2 ,

представниці відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з квартири, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_5 , а також за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту щодо квартири,

ВСТАНОВИВ:

1. Позиції сторін, процесуальні дії

1.1. ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що їй на праві власності належить трикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 . Квартира належить їй на підставі договору-купівлі продажу від 12.08.2008, набута в шлюбі з її чоловіком ОСОБА_5 . В спірній квартирі були зареєстровані та мешкали її рідна сестра - ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , який є відповідачем. Після смерті сестри відповідач продовжував проживати у спірній квартирі, проти чого позивачка не заперечувала.

Згодом відповідач створив нову сім`ю, а 13.06.2025 уклав шлюб з іншою жінкою та продовжує проживати в спірній квартирі, хоча вже немає в ній реєстрації. Відповідач володіє квартирою без будь-яких правових підстав. На неодноразові позивачки прохання звільнити квартиру, відповідач відповідає відмовою. Зазначені дії з боку відповідача порушують право власності позивачки, оскільки вона не може користуватися та розпоряджатися належній їй на праві власності квартирою.

В підсумку позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення відповідача з квартири.

1.2. Відповідач за первісним позовом звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту щодо квартири.

В обґрунтування зустрічного позову вказано, що відповідач перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 1980 року і по час її смерті, тобто до 2020 року. Всі ці роки сестри його дружина та ОСОБА_1 , підтримували тісні родинні зв`язки. У 2000 році відповідач та його дружина прийняли рішення про передачу їхньої двокімнатної квартири АДРЕСА_3 дочці ОСОБА_1 .

ОСОБА_7 та його дружина перейшли проживати до батьків дружини і ОСОБА_1 у їх власний будинок АДРЕСА_4 . Весь цей час останні не тільки доглядали за батьками дружини, а й підтримували і покращували технічний стан будинку власними коштами. Після смерті батьків позивач, відповідач, та їхні чоловік і дружина прийняли рішення про продаж вищезазначеної квартири, а для забезпечення місця проживання відповідача та його дружини була придбана спірна квартира, де з моменту придбання квартири останні були зареєстровані. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на позивачку.

Позивачка з 2008 року і на час подачі позовної заяви до суду жодного разу не підтримувала квартиру в належному стані. Всі комунальні послуги сплачує відповідач ОСОБА_4 , разом з дружиною вони відремонтували квартиру, постійно підтримували її у належному стані. Позивачка постійно проживає за адресою: АДРЕСА_5 , місце проживання вона ніколи не змінювала.

Відповідач є особою похилого віку, йому 79 років, ІНФОРМАЦІЯ_1 переніс ішемічний інсульт, постійно потребує догляду, таку допомогу йому надає ОСОБА_8 , яка є двоюрідною сестрою його покійної дружини. Відповідач зазначає, що він 17 років постійно проживає і зареєстрований у спірній квартирі, дана квартира є єдиним місцем проживання, він не має іншого житла. Так, відповідно до ст. 405 ЦК України на його думку у нього виникло право користування житлом, що належить ОСОБА_1 .

В підсумку, у зустрічному позові ОСОБА_4 просить встановити йому право користування чужим майном безстроковий безоплатний сервітут щодо спірної квартири для задоволення потреби у проживанні.

1.3. Позивачка подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила у задоволенні зустрічного позову відмовити. Позивачка не згодна з твердженням відповідача, що останній набув право користування спірною квартирою, оскільки він нібито був вселений зі згоди позивачки як член сім`ї. На думку позивачки таке твердження є безпідставним.

Відповідач ніколи не був членом сім`ї позивачки, оскільки був одружений на рідній сестрі позивачки. Ніколи ні відповідач, ні рідна сестра позивачки не жили з позивачкою та її чоловіком однією сім`єю, не вели спільного господарства.

Позивачка зазначає, що ч. 1 ст. 405 ЦПК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. На думку позивачки положення ч. 1 ст. 405 ЦПК України не розповсюджуються на відповідача, оскільки в правовідносинах між ними, відсутні умови спільне проживання з членом сім`ї та введення спільного господарства.

Після смерті рідної сестри позивачки, відповідач продовжував мешкати в спірній квартирі, проти чого вона не заперечувала. Але обставини проживання відповідача в спірній квартирі змінилися з 15.06.2025, коли відповідач уклав шлюб з ОСОБА_8 .

1.4. Ухвалою суду від 06.08.2025 було прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири, а також відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.09.2025 було прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту щодо квартири до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та виселення з квартири, а також об`єднано в одне провадження справи за вищевказаними позовами.

Ухвалою суду від 07.10.2025, яка відображена у протоколі судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

1.5. В судовому засіданні представниця позивачки за первісним позовом та третя особа ОСОБА_9 (в судовому засіданні 28.10.2025) підтримали позовні вимоги за первісним позовом.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що відповідач ОСОБА_4 був заселений у спірну квартиру та зареєстрований в ній в 2008 році з її згоди, оскільки станом на той час та до 2020 року відповідач був чоловіком її рідної сестри ОСОБА_10 . В 2020 році її сестра померла, проте відповідач з її згоди продовжував проживати у спірній квартирі. В 2025 році відповідач одружився на ОСОБА_8 , а тому вона, ОСОБА_1 , як єдина власниця спірної квартири вирішила в липні 2025 року зняти відповідача з реєстрації в квартирі та вимагати його виселення, оскільки тепер відповідач може жити у своєї дружини. Спірна квартира є трикімнатною, комунальні послуги з часу вселення у спірній квартирі сплачує відповідач. Вона, ОСОБА_1 , та її чоловік ОСОБА_9 проживають у двокімнатній квартирі зі своїм сином, його дружиною та внуком, проте хочуть проживати у трикімнатній квартирі.

Представниця відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та просила задовольнити зустрічний позов. Додатково вказала, що відповідач ОСОБА_4 немає на праві власності чи користування іншого житла, ніж спірна квартира. Його дружина іноді приходить та готує йому їжу, проте вона проживає окремо. Відповідачу 79 років, він має незадовільний стан здоров`я, переніс інсульт. Відповідач самостійно сплачує за комунальні послуги в спірній квартирі, вказівка у квитанціях за липень та серпень 2025 року прізвища його дружини ОСОБА_11 пов`язана з тим, що вона допомагала йому фізично здійснити оплату.

1.6. В судовому засіданні 10.11.2025 представниця відповідача ОСОБА_4 відмовилася від допиту свідків, які мали бути допитані за її клопотанням.

2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин

2.1. Відповідно до копії свідоцтва про одруження № НОМЕР_1 від 29.09.1966, виданого в м. Харкові Палацом одруження, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 з 29.09.1966 перебувають у шлюбі, актовий запис № 5396. Після реєстрації одруження присвоєні прізвища: ОСОБА_13 чоловікові, ОСОБА_13 дружині.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2008, посвідченого нотаріусом, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 передали у власність ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальна площа квартири 69,7 кв.м.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20042138 від 28.08.2008 власником квартири за адресою: АДРЕСА_7 , є ОСОБА_1 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу.

З технічного паспорту на вищезазначену квартиру видно, що квартира є трикімнатною, загальна площа квартири складає 69,7 кв.м.

2.2. Відповідно до копії свідоцтва про одруження № НОМЕР_2 від 12.07.1980, виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають з 12.07.1980 у шлюбі, актовий запис №330. Після реєстрації одруження присвоєні прізвища: ОСОБА_16 чоловікові, ОСОБА_17 дружині.

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 місце проживання ОСОБА_6 було зареєстроване з 03.09.2008 за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 вбачається, що місце проживання ОСОБА_4 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_7 , з 03.09.2008.

Відповідно до довідки, яка була видана 05.09.2008 КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_1 дійсно «прописана» за адресою АДРЕСА_7 , і разом з нею проживають ОСОБА_7 та сестра ОСОБА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складений актовий запис № 4236.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка сформована на підставі відомостей Реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , з 03.09.2008 по 24.07.2025.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яка сформована на підставі відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова за заявою ОСОБА_1 від 31.07.2025, за адресою АДРЕСА_9 , станом на 31.07.2025 відсутні зареєстровані особи.

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного хворого №13483, виданої 11.12.2024 лікарями КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 25», у ОСОБА_4 , який перебував на стаціонарному лікуванні з 03.12.2024 по 11.12.2024, наявний наступний діагноз: Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеня, наслідки перенесеного ішемічного існульту 29.08.2024, легкий тетрапарез з акцентом в лівих кінцівках, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., люмбалгія, полісегментарний остеохондроз.

Згідно з копіями квитанцій від 15.07.2025 вбачається, що ОСОБА_8 вносила оплату за комунальні послуги, а саме за гарячу воду, абон. обслуговування водопостачання/водовідведення, ремонт ВБС водопостачання, обслуговування ВБС теплопостачання, вивіз побутових відходів, обслуговування домофонів, розподіл природного газу, квартплату, електропостачання, водовідведення, теплопостачання, за адресою: АДРЕСА_9 .

Згідно з копіями квитанцій від 08.01.2024, 06.02.2024, 06.03.2024, 10.04.2024, 06.05.2024, 08.07.2024 вбачається, що від імені ОСОБА_1 сплачувалися комунальні послуги на користь КП «Харківські теплові мережі», проте в якості телефона платника був вказаний телефон ОСОБА_4 .

3. Релевантні джерела права

3.1. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

3.2. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

3.3. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

3.4. Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом

3.4. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див. рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

3.5. У статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Щоб вважатися сумісним зі статтею 1 Протоколу № 1, втручання держави у право на мирне володіння майном має відповідати певним критеріям: воно має відповідати принципу законності та мати за законну мету за допомогою засобів, розумно пропорційних меті, якої прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі Beyeler v. Italy, 2000, §§ 108-114).

3.6. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц викладено висновок, згідно з яким при вирішенні справи щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

4. Оцінка доказів та аргументів сторін

4.1. Судом встановлено, що спірна квартира належить позивачці на праві власності внаслідок укладення договору купівлі-продажу. При цьому вказаний договір був укладений позивачкою під час шлюбу, в той час як чоловік позивачки бере участь у справі в якості третьої особи. До суду не було надано будь-яких доказів на підтвердження версії відповідача та його представниці про те, що спірна квартира лише формально була зареєстрована за позивачкою.

Відповідач ОСОБА_4 разом з дружиною, яка була рідною сестрою позивачки, фактично вселився у спірну квартиру в 2008 році та проживав там з дружиною до 2020 року, коли його дружина померла. Позивачка у позовній заяві та в судовому засіданні визнала, що після смерті її сестри (дружини відповідача) в 2020 році вона не мала заперечень проти подальшого проживання відповідача у спірній квартирі до часу одруження відповідача на іншій жінці. Відповідач був зареєстрований у спірній квартирі до 24.07.2025, коли його було знято з реєстрації за ініціативою позивачки.

Суд враховує, що виселення є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таке втручання має здійснюватися згідно із законом, має бути необхідним у демократичному суспільстві та має бути спрямованим на захист прав і свобод інших осіб. Формулювання «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, а положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

В даному випадку в якості підстав для виселення відповідача позивачка посилається на те, що вона є єдиним власником житла, в той час як відповідач не є членом її сім`ї, більше немає зареєстрованого місця проживання в її житлі та має іншу сім`ю, яку створив внаслідок укладення шлюбу в 2025 році.

Втручання у право відповідача на повагу до його житла має законодавче підґрунтя, оскільки позивачка дійсно є власницею спірної кватири, відповідач не є та ніколи не був членом її сім`ї, відповідач був вселений у квартиру оскільки перебував у шлюбі з сестрою позивачки, а після смерті сестри позивачки та стверджуваного укладення шлюбу між відповідачем та іншою жінкою, позивачка більше не бажає, щоб відповідач проживав у спірній квартирі. За таких обставин, позивачка може просити суд на підставі ст. 391, п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача.

4.2. Однак, виселення відповідача має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому суд враховує, що з іншого боку власник житла також вправі мати можливість, щоб обмеження його права власності було оцінене судом на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном.

Оцінюючи справедливу рівновагу (баланс) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право відповідача на повагу до житла, інтересами відповідача, який зазнає негативних наслідків від цього втручання, та інтересами власниці житла на мирне володіння своїм майном, суд враховує наступні конкретні обставини цієї справи:

- позивачка є власницею спірної квартири, право власності на яку вона набула в результаті укладення договору купівлі-продажу, і при цьому під час набуття права власності на квартиру вона перебувала у шлюбі з чоловіком, який також є співвласником квартири згідно з неспростованою в рамках розгляду цієї справи презумпцією спільності майна подружжя;

- відповідач фактично вселився у спірну квартиру більше 17 років тому в 2008 році разом з дружиною, яка була рідною сестрою позивачки, і з того ж року відповідач разом з дружиною зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі;

- відповідач та його померла дружина ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.1980, проживали у спірній квартирі за згодою позивачки до часу смерті ОСОБА_6 в 2020 році, а з 2020 року по 2025 рік відповідач продовжував проживати у спірній квартирі одноосібно також за згодою позивачки;

- відповідач з 2008 року разом з дружиною, а з 2020 року самостійно оплачував всі комунальні послуги в квартирі, що було визнано позивачкою в судовому засіданні 28.10.2025;

- спірна квартира є трикімнатною, а отже існує можливість проживання позивачки, її чоловіка та відповідача у окремих кімнатах;

- відповідач є особою похилого віку та немає іншого житла, яке було б придатним для проживання і належало б йому на праві власності або на праві користування, в той час як до суду не було надано жодних доказів на користь протилежного;

- позивачка за її твердженням є співвласницею іншої двокімнатної квартири, в якій вона протягом тривалого часу проживає разом з чоловіком, їх сином та сім`єю сина.

З урахуванням вищевикладених обставин, тривалості проживання відповідача у спірному житлі, відсутності доказів наявності у нього іншого житла, одноосібної та тривалої участі відповідача у оплаті комунальних послуг, наявності можливості для проживання відповідача, позивачки та її чоловіка у окремих кімнатах, суд вважає, що виселення відповідача зі спірного житла та позбавлення його права користування житлом буде непропорційним і становитиме порушення щодо відповідача статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншого боку, з урахуванням вищевикладених обставин, відмова у задоволенні первісного позову буде пропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.

Твердження позивачки про те, що у відповідача з`явилася дружина не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, навіть у разі наявності дружини у відповідача, така обставина не створює для позивача права чи обов`язку проживати сумісно з дружиною. Більш того, до суду не було надано доказів того, що жінка, яку позивачка називає дружиною відповідача, має будь-яке житло у власності або у постійному користуванні.

Посилання представниці позивачки на постанови Верховного Суду у справах № 645/8985/15-ц, 209/6568/13-ц, 235/9835/15-ц та у інших справах є нерелевантними, оскільки обставини вказаних справ відрізняються від обставин цієї справи. Суд оцінював пропорційність втручання у право на житло відповідача та право власності позивачки виходячи з індивідуальних обставин цієї справи.

Таким чином, слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з квартири.

4.3. Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту щодо квартири, суд зазначає наступне.

Встановлення для відповідача безстрокового безоплатного сервітуту щодо всієї спірної квартири буде непропорційним втручанням у право власності позивачки та її чоловіка на спірну квартиру. Суд повторює, що спірна квартира є трикімнатною і в ній можуть проживати одночасно декілька осіб. В разі, якщо у спірну квартиру фактично вселиться позивачка та/або її чоловік та/або інші особи за згодою власників квартири, то такі особи разом з відповідачем матимуть право добровільно узгодити порядок користування квартирою або звернутися до суду з вимогою про визначення порядку користування квартирою.

Отже, зустрічний позов про встановлення безстрокового безоплатного сервітуту щодо спірної квартири не підлягає задоволенню.

5. Розподіл судових витрат

5.1. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що жодна із сторін не надала доказів понесення судових витрат, окрім витрат по сплаті судового збору позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом. З урахуванням того, що суд відмовив у задоволенні зустрічного та первісного позовів, у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають стягненню з однієї із сторін.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з квартири.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту щодо квартири.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Денис БАРОНІН