Справа № 127/4846/25
Провадження № 22-ц/801/2393/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 рокуСправа № 127/4846/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Шемети Т. М.

Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Вінницяобленерго»

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення ПРРЕЕ,

Ухвалу постановила суддя Дернова В. В.

Ухвалу постановлено о 15:00 год в м. Вінниця

Повний текст ухвали складено 25 вересня 2025 року,

Встановив:

У лютому 2025 року АТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення ПРРЕЕ, у якому просило стягнути із фізичної особи ОСОБА_1 448 956,53 грн. вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення ПРРЕЕ, а також 17 780,11 грн. сплаченої вартості за проведену судову експертизу і 7001,05 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року провадження у цивільній справі № 127/4846/25 за позовом АТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення ПРРЕЕ, закрито.

Роз`яснено позивачу, що він вправі звернутися до суду у порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Вінницяобленерго» просить скасувати ухвалу суду та винести постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначив, що ухвалу суду вважає незаконною, оскільки вона винесена з неповним дослідженням зібраних у справі доказів, з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та практики їх застосування Верховним Судом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що справа підсудна суду господарської юрисдикції з огляду на те, що відповідач є споживачем послуг з розподілу електричної енергії на умовах договору про постачання електричної енергії № ВІ-307901 від 26 вересня 2018 року, укладеного між АТ «Вінницяобленерго» та фізичною особою ОСОБА_1 , проте суд встановив, що у даному спорі мають місце господарські правовідносини. Зазначений договір про постачання електричної енергії був укладений саме із фізичною особою, а не із суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 , в розумінні пункту 2.1.7 ПРРЕЕ. І оскільки договір про постачання електричної енергії був укладений саме із фізичною особою ОСОБА_1 , а не як з ФОП ОСОБА_1 , тому даний спір спід розглядати в порядку цивільного судочинства. У даному випадку предметом спору є цивільно-правові правовідносини. Акт про порушення ПРРЕЕ складено відносно фізичної особи ОСОБА_1 , який ним же був і підписаний. Суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи, належним чином не перевірив предмет позову і суб`єктний склад учасників справи та помилково прийшов до висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив, у якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. В обґрунтування заперечень вказує, що доводи та міркування позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, містять лише власне трактування позивачем норм матеріального та процесуального права на власний розсуд, а відтак суперечить дійсним обставинам справи, натомість судове рішення прийнято із повним та детальним дослідженням доказів по справі, вірним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні представник позивача АТ «Вінницяобленерго» Кащук А. М. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат Кургаєв Д. М., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Адвокат Кургаєв Д. М. подав клопотання, яким просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з тим, що на 09:30 год 12 листопада 2025 року Господарським судом Чернігівської області призначено справу № 927/950/25, у якій він представляє інтереси відповідача, згідно укладеного договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2025 року.

За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є саме фізичною особою-підприємцем, тобто суб`єктом господарювання, а тому у даному спорі мають місце господарські правовідносини між АТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці «Вінницькі міські електричні мережі» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , тому спір між ними повинен розглядатися у порядку господарського судочинства, про що постановив ухвалу про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

У частині першій статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна із сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ необхідно враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Відповідно до положень пунктів 6 і 13 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

За змістом ч. 1 ст. 1- 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19).

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду спорів здійснюється відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Спори, сторонами в яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Вказаний висновок підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц (провадження № 14-164цс19).

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

По справі встановлено, що укладаючи 26 вересня 2018 року договір про постачання електричної енергії № ВІ - 307901, споживач ОСОБА_1 діяв саме як фізична особа, а не як господарюючий суб`єкт і відповідно в даних правовідносинах ОСОБА_1 виступає не як суб`єкт господарювання, а як фізична особа, незважаючи на те, що на час укладення цього договору ОСОБА_1 уже був зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та правова природа спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За вимогами статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП, фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах: як фізична особа та як ФОП.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)).

Отже, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частинами першою, другою статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання».

У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.

Аналогічний висновок викладено постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанова Великої палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18).

Таким чином, АТ «Вінницяобленерго», звертаючись до суду із цим позовом, обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли не з господарського договору.

Суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення про закриття провадження, дійшов помилкового висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції господарського суду, оскільки відповідач ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є фізичною особою-підприємцем, тобто суб`єктом господарювання, так як у нього наявний статус фізичної особи-підприємця, яким він зазначений в акті контрольного огляду засобів обліку і в акті про пломбування № 4998 від 29 листопада 2019 року; в розрахунку вартості необлікованої електричної енергії, у якому застосовано коефіцієнт 0,6 для непобутового споживача; в актах розмежування балансової належності, де зазначено, що об`єктами електропостачання є нежитлові приміщення, а отже, дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 251 ЦПК України.

З огляду на зміст та характер спірних правовідносин, суб`єктний склад цього спору, спір з урахуванням вимог статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права та за наявності невідповідності висновків суду обставинам справи, прийшов до помилкового висновку про закриття провадження у цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
Т. М. Шемета

Повний текст судового рішення складено 13 листопада 2025 року