Номер провадження: 22-ц/813/594/25
Справа № 946/305/20
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрова Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Присакара О.Ю., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

21.01.2020 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення та стягнення судових витрат (а. с. 3), заявою від 24.02.2022 ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 0,0395 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та садовим будинком, що знаходиться за цією ж адресою (а.с. 81).

01.09.2020 ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом (а.с. 43) про вселення ОСОБА_2 в садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 ; зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні садовим будинком та надати ключі від садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 ; стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в розмірі 5 840 грн. 80 коп., мотивуючи тим, що 21.08.2020 року він приїхав до свого житла і побачив, що його колишня дружина замурувала вхідні двері в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_4 , дача № 318, через які ОСОБА_2 проходив до своєї кімнати.

Будівельні матеріали в формі житлового будинку, в якому проживали позивач та відповідач мають два входи.

Через один вхід ОСОБА_2 входив до кімнати, де окремо проживав, а через інший вхід входила колишня жінка ОСОБА_1 . На теперішній час ОСОБА_2 не може попасти до свого житла, вимушений шукати притулок у знайомих осіб.

Недобудований садовий будинок є єдиним житлом для ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 2005 року сумісно проживали за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство № 13, ІНФОРМАЦІЯ_1 , дача № НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя ОСОБА_3 народилась дитина ОСОБА_4 . Подружжя ОСОБА_3 на земельній ділянці разом будували садовий будинок, який не прийнятий в експлуатацію і не зареєстрований у встановленому порядку.

ОСОБА_1 не заперечує, що її колишній чоловік проживав в недобудованому садовому будинку, але перешкоджає проживанню в цьому житлі колишньому чоловіку ОСОБА_2 , який також є власником будівельних матеріалів, які використовувалися в будівництві.

Таким чином, ОСОБА_2 має право вселитися в недобудований садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство № 13, алея Жемчужна, дача № 318. Також, ОСОБА_2 просить стягнути судові витрати в сумі 5840 грн. 80 коп., які складаються з судового збору 841 грн., складання зустрічного позову 2500 грн., складання відзиву 2500 грн

18.05.2022 ОСОБА_1 подала клопотання про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат в сумі 5000 грн. (а.с. 88).

02.08.2022 представник ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та усунення перешкод в користуванні майном (а.с. 109).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2022 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 з дачного будинку АДРЕСА_5 та зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_1 площею 0,0395 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та садовим будинком, який розташований за цією ж адресою була залишена без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовлено та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення ОСОБА_2 в садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 ; зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні садовим будинком та надати ключі від садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 ; стягнення судових витрат відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт вселення ОСОБА_2 до садового будинку за згодою ОСОБА_1 , то факт не ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , тривале не проживання ОСОБА_2 у садовому будинку, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту.

ОСОБА_2 та його представником не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 є співвласником садового будинку (будівельних матеріалів).

Лише показаннями свідка ОСОБА_5 , що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом будували садовий будинок, за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт, що ОСОБА_2 є співвласником садового будинку (будівельних матеріалів).

Тому враховуючи, що у спірних правовідносинах, права ОСОБА_1 , як власниці садового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом права ОСОБА_2 , як колишнього користувача садового будинку, суд вважає, що відсутні правові підстави для вселення ОСОБА_2 у спірний садовий будинок.

Крім цього, суд приймає до уваги, що ОСОБА_2 з 05.09.1996 зберігав за собою право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_6 та має дачну ділянку № НОМЕР_2 , площею 400 кв.м., на якій розташований садовий будинок, в якому є світло, тобто має інше житло.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись частково з рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 17.07.2023 і прийняти нове рішення, по якому вселити ОСОБА_2 в садовий будинок за адресою АДРЕСА_2 , Об`єднання громадян товариства садоводів любителів № 13, земельна ділянка № НОМЕР_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки на підставі державного акту на земельну ділянку серії ЯИ № 631385, але вона не є власником садового будинку, розташованого на цієї земельної ділянки.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про реєстрацію права власності на цей садовий будинок. Житловий будинок на садової ділянці, яка належить ОСОБА_1 , є незавершене будівництво, не прийнятий в експлуатацію в встановленому порядку.

На даний час право власності на житловий будинок за вказаною вище адресою не зареєстроване, будинок не введений в експлуатацію, а тому є об`єктом незавершеного будівництва, проте будинок експлуатується за своїм призначенням, обладнаний автономним опаленням, електропостачанням, побутовою каналізацією тощо.

Отже, ОСОБА_1 не є власником садового будинку ( незавершеного будівництвом житлового будинку) за адресом АДРЕСА_2 , Об`єднання громадян товариства садоводів любителів № 13, земельна ділянка 318.

При прийнятті рішення Ізмаїльським міськрайонний суд прийняв до уваги ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст.379 ЦК України стосовно поняття « житло» , та судову практику ЄСПЧ по застосуванню цих норм, а саме проігнорував гарантії ОСОБА_6 як користувача житла не бути виселеним без судового рішення чи бути позбавленим свого житла без законних підстав.

В матеріалах справи відсутній будь який договір, що встановлює особисті сервітутні відношення між ОСОБА_1 і його колишнім чоловіком. Особливістю сервітуту є те, що він чітко визначає межі використання межі чужого майна і мету використання. Іншими словами, право власності власника майна, обтяженого сервітутом, обмежується його обсягом, встановлених на користь сервітуарія.

Отже висновок Ізмаїльского мівськрайонного суду, про те, що між ОСОБА_1 і її колишнім чоловіком виникли право користування чужим майном або право користування (сервітут), яке регулюються нормами ЦК України, главами 3О, 32 не відповідає вимогам ч.2 ст.401, ч.1 ст.402 ЦК України. Висновок суду не розкриває звідки з`явився цей новий вид сервітуту, який по суті не є особистим та про який нічого не сказано в цивільному законодавстві.

Вказує, що ні садовий будинок, ні недобудований житловий будинок, ні дача на земельної ділянці за адресом АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 не зареєстровані.

Якщо ОСОБА_1 не є власником садового будинку за адресом АДРЕСА_2 , садівниче товариство № 13, алея ІНФОРМАЦІЯ_1 , дача АДРЕСА_7 , то виявляти існування переданих сервітутних прав його колишньому чоловіку є невиправданим.

Сторони по справі вели спільне господарство, будували житловий будинок на садової ділянці, поновили шлюбні відношення після розірвання шлюбу, народили доньку і через відсутність іншого житла проживали в недобудованому житловому будинку.

Як недобудований житловий будинок за адресом АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_4 , дача № 318 є сукупністю будівельних матеріалів, які належать на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_6 і який був житлом для усієї сім`ї.

Отже Ізмаїльський міськрайонний суд в супереч вимогам ст.181,182,401 ЦК України визначив про існування обтяження у ОСОБА_1 по майну, статус якого не підтверджений і не визначений, а надав колишньому чоловіку сервітутне право в користуванні цім майном без визнання його змісту.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування зазначає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у вселенні позивача до садового будинку, оскаржуване рішення є законним та належним чином досліджено всі надані докази.

Щодо явки сторін.

В судове засідання в режимі відеоконференції прийняв участь представник ОСОБА_2 та надав свої пояснення, інші учасники справи належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2023 року лише в частині відмовлених зустрічних позовних вимог.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 14.04.2004 року був розірваний шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зареєстрований 22.02.2003 року Дмитрівською сільською радою Кілійського району Одеської області, актовий запис № 01(а.с. 8).

Від даного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 23.09.2003 року зроблено відповідний запис № 20 (а.с. 9).

Після розірвання шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 07.05.2008 року зроблено відповідний запис № 340 (а.с. 10).

05.05.2005 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0, 400 га., за адресою: АДРЕСА_3 , сторони домовились нотаріально посвідчити цей договір у нотаріуса до 05.06.2005 року (а.с. 11), при цьому до суду нотаріально посвідчений договір не було надано.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 631385 від 19.11.2009 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 0395 га, розташованої у садівницькому товаристві № 13, 318 м. Ізмаїл, Одеської області (а.с. 12).

На підставі акту обстеження в натурі земельної ділянки у садівницькому товаристві № 13, ділянка № НОМЕР_1 у місті Ізмаїлі від 02.02.2009 року, на земельній ділянці площею 0, 0395 га, розташований житловий будинок, який належить ОСОБА_1 (а.с. 13).

Відповідно до довідки ОГ «Товариство садоводів-любителів № 13» від 17.10.2020 року № 93 на земельній ділянці АДРЕСА_8 , розташований житловий будинок, який не зданий в експлуатацію (а.с. 104).

Згідно довідки про склад сім`ї від 21.05.2022 року, виданої головою правління ОГ «Товариство садоводів-любителів № 13», до складу сім`ї ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_9 , входять: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 111).

Згідно довідки про реєстрацію переважного місця знаходження № 44 від 12.05.2022 року, ОСОБА_1 зареєстрована за юридичною адресою Ізмаїльського відділення КУ «Одеського обласного центру обліку бездомних громадян»: м. Ізмаїл, вул. Телеграфна, 19-а (а.с. 113).

Відповідно до даних паспорту ОСОБА_2 , він зареєстрований в АДРЕСА_6 (а.с. 115).

Згідно відповіді відділу адресно довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 , зареєстрований 05.09.1996 року: Одеська область, Кілійський район, с. Дмитрівка (а.с. 27).

Таким чином, ОСОБА_2 з 05.09.1996 року зберігав за собою право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідно до довідки ОГ «Товариство садоводів-любителів № 13» № 127 від 11.0.2022 року, ОСОБА_2 є членом товариства садоводів-любителів № 13 і має дачну ділянку № НОМЕР_2 , площею 400 кв.м., на якій розташований садовий будинок, в якому є світло (а.с. 112).

ОСОБА_2 не було надано доказів, що садовий будинок, розташований в товаристві садоводів-любителів № 13 на дачній ділянці АДРЕСА_10 не пристосований для проживання.

Таким чином, ОСОБА_2 має інше житло і садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_4 , садовий будинок АДРЕСА_7 не є його єдиним житлом.

Згідно відповіді головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.01.2022 року, ОСОБА_2 перетинав державний кордон України: 06.07.2019 року виїзд; 02.09.2019 року в`їзд; 11.10.2019 року виїзд; 22.12.2019 року в`їзд; 05.02.2020 року виїзд; 20.08.2020 року в`їзд; 12.09.2020 виїзд (а.с. 96).

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 не заперечував обставину, що ОСОБА_2 виїхав у вересні 2020 року до Польщі, де перебуває до теперішнього часу.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2019 року було встановлено, що 23.12.2018 року о 23-00 ОСОБА_2 знаходячись у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання вчинив сварку та виражався грубою нецензурною лайкою на адресу своєї дружини та сина, чим вчинив психологічне та фізичне насильство в сім`ї. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП (а.с. 66).

Допитана в судовому засіданні першої інстанції в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_2 , через незначний час після одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвали шлюб, потім вирішили придбати дачу і в цій дачі ОСОБА_2 виділили одну кімнату, яка мала окремий вхід. Свідок зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 конфліктували з 2016 року. Влітку 2020 року або 2021 року ОСОБА_1 замурувала цей вхід і ОСОБА_2 не зміг потрапити до будинку, після цього ОСОБА_2 поїхав до матері в с. Дмитрівка Кілійського району і проживав там деякий час. ОСОБА_2 має інший садовий будинок, де розташована майстерня, кухня там відсутня. ОСОБА_2 поїхав за кордон у серпні вересні 2020 року і перебуває там до теперішнього часу.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що є сусідкою по садовим будинкам із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у неї садовий будинок АДРЕСА_11 , при цьому вона в садовому будинку не проживає постійно, а тільки приходить обробляти город. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали садовий будинок, друга дитина народилась вже там, садовий будинок вони будували разом, в ньому є кухня, ванна. Окремий вхід до будинку, вона не бачила, в останній раз була в гостях у Муту в 2019 році і в останні спілкувалась з ОСОБА_2 у 2019 році.

Таким чином, з показів свідків та письмових доказів вбачається, що садовий будинок будувався після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якій було розірвано на підставі рішення Кілійського районного суду Одеської області від 14.04.2004 року.

В судовому засіданні представники сторін не заперечували ту обставину, що ОСОБА_2 вселився до садового будинку АДРЕСА_5 , вже після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З рішення Кілійського районного суду Одеської області від 14.04.2004 року вбачається, що ОСОБА_1 з кінця 2003 року була змушена піти проживати з дитиною до своїх батьків. 11.04.2004 року ОСОБА_2 прийшов до неї до дому і побив ОСОБА_1 та її батьків (а.с. 8).

ОСОБА_2 та його представником не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

Тобто, ОСОБА_2 , після розірвання шлюбу, вселився до садового будинку АДРЕСА_8 , садівниче товариство АДРЕСА_4 не як член сім`ї ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 вселившись до садового будинку за згодою ОСОБА_1 набув право користування чужим майном або право користування (сервітуту), яке регулюються нормами ЦК України, главами 30, 32, а не право користування житлом на правах члена сім`ї власника.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо, зокрема, нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Пункт 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України встановлює, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт вселення ОСОБА_2 до садового будинку за згодою ОСОБА_1 , то факт не ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , тривале не проживання ОСОБА_2 у садовому будинку, тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту.

ОСОБА_2 та його представником не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 є співвласником садового будинку (будівельних матеріалів).

Лише показаннями свідка ОСОБА_5 , що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом будували садовий будинок, за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт, що ОСОБА_2 є співвласником садового будинку (будівельних матеріалів).

Тому враховуючи, що у спірних правовідносинах, права ОСОБА_1 , як власниці садового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_1 та захистом права ОСОБА_2 , як колишнього користувача садового будинку, суд вважає, що відсутні правові підстави для вселення ОСОБА_2 у спірний садовий будинок.

Крім цього, суд приймає до уваги, що ОСОБА_2 з 05.09.1996 року зберігав за собою право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_6 та має дачну ділянку № НОМЕР_2 , площею 400 кв.м., на якій розташований садовий будинок, в якому є світло, тобто має інше житло.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення ОСОБА_2 в садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_3 ; зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні садовим будинком та надати ключі від садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , садівниче товариство АДРЕСА_4 , садовий будинок АДРЕСА_7 .

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Посилання скаржника, що сторони по справі вели спільне господарство, будували житловий будинок на садової ділянці, поновили шлюбні відношення після розірвання шлюбу, народили доньку і через відсутність іншого житла проживали в недобудованому житловому будинку не підтверджено доказами, не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 є співвласником садового будинку (будівельних матеріалів) та факт ведення спільного господарства.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду вірно встановлено, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу вселився до садового будинку не як член сім`ї відповідача, оскільки рішенням місцевого Кілійського районного суду Одеської області від 14.04.2004 сторони розірвали шлюб (а.с. 8) і головою правління садового товариства № 13 від 21.05.2022 року надана довідка про те, що членами сім`ї відповідача ОСОБА_1 є лише її діти - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 111). Позивачем ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що він до завершення будівництва споруди є власником будівельних матеріалів. Однак, доказів, що він є власником будівельних матеріалів не надано.

Позивачем не надано будь яких доказів, що він є власником спірної споруди, що є реальна небезпека порушення його права власності на цю споруду, тому вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні садовим будинком та його вселенні безпідставні.

Посилання скаржника, що в нього немає іншого житла, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_2 з 05.09.1996 року зберігав за собою право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_6 та має дачну ділянку № НОМЕР_2 , площею 400 кв.м., на якій розташований садовий будинок, в якому є світло, тобто має інше житло.

Крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що ОСОБА_2 виїхав у вересні 2020 року до Польщі, де перебуває до теперішнього часу.

При прийнятті рішення Ізмаїльським міськрайонний суд вірно прийнято до уваги ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст.379 ЦК України стосовно поняття « житло» , та судову практику ЄСПЧ по застосуванню цих норм.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Петрова Володимира Степановича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко