ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1817/25 Номер провадження 22-ц/814/3401/25Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 червня 2025 року, ухвалене суддею Кузіною Ж. В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» про визнання права на користування житловим приміщенням на законних підставах, -

В С Т А Н О В И В:

11.03.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДК ЖЕП «Будівельник» про визнання права на користування житловим приміщенням на законних підставах, в якому просила суд визнати за ОСОБА_1 право на користування кімнатою АДРЕСА_1 на законних підставах.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) постійно проживає та має зареєстроване місце проживання у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , з 19.05.1995. У кімнату була вселена 19.05.1995 з дозволу ДК ЖЕП «Будівельник» як член сім`ї ОСОБА_3 . Мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері, позивач продовжувала проживати та користуватися квартирою у гуртожитку як наймач, уклала договори з усіма комунальними службами, сплачує комунальні послуги по цей час, станом на день подання позову заборгованості не має. 17.12.2005 у зв`язку з одруженням змінила прізвище на « ОСОБА_4 ». 19.05.2008 між ОСОБА_5 та ДК ЖЕП «Будівельник» укладено договір про надання послуг з утримання прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому у 2018 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». 25.07.2018 ОСОБА_1 уклала договір №758162 з новим балансоутримувачем КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради про надання послуг з управління багатоквартирним будинком як наймач приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Для вселення у кімнату АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 як попередній наймач мала одержати ордер на вселення, який на даний час не зберігся. При цьому, правомірність вселення ОСОБА_1 у спірну кімнату не оспорювалося жодним балансоутримувачем.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник», про визнання права на користування житловим приміщенням на законних підставах задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на користування кімнатою за адресою: АДРЕСА_2 , на законних підставах.

Стягнуто з Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дослідженими у справі доказами встановлено, що позивач ОСОБА_1 правомірно проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Та обставина, що не збереглися документи, які були підставою для вселення та реєстрації місця проживання позивача, не позбавляє її права користування житловим приміщенням та не є підставою для зміни або припинення правовідносин, які виникли після її вселення, іншим чином підтвердити користування даним житлом на правових підставах позивач можливості не має. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем не доведено наявності у нього права здійснювати управління вказаним гуртожитком за адресою: АДРЕСА_4 . Виходячи з наведених норм законодавства, після оголошення банкрутом по відношенню до об`єктів житлового фонду у ДК ЖЕП «Будівельник» зберігається лише повноваження передати такі об`єкти органу місцевого самоврядування.

В апеляційній скарзі ДК ЖЕП «Будівельник», посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даному випадку відсутнє порушення цивільних прав позивача, відповідно, внаслідок відсутності порушеного права чи законного інтересу, який би підлягав судовому захисту, відсутні підстави для задоволення позову. У матеріалах справи відсутні докази про те, що до моменту звернення позивача до суду відповідач чинив активні або пасивні дій в частині невизнання або запереченні щодо прав проживання позивача у вказаній квартирі чи створював перешкоди. Водночас, у матеріалах справи відсутні і докази звернення відповідача або інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у позивача відповідного цивільного права. Відповідно матеріалами справи не підтверджено спричинення шкоди суб`єктивним правам та створенню невпевненості у правовому статусі позивача. Отже, матеріали справи свідчать про відсутність порушеного права позивача, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Суд першої інстанції обмежився лише цитуванням обставин, викладених позивачем у позовній заяві, та не вказав, які саме дії чи заперечення відповідача, а також докази на їх підтвердження, щодо правомірності користування квартирою були вчинені останнім на порушення прав позивача до моменту звернення до суду з позовом у цій справі. Пропонуючи позивачу укласти договір оренди квартири, ДК ЖЕП «Будівельник» вчинив активні вольові дії щодо передачі частини своїх прав на квартиру позивачу з метою визначення юридичної долі квартири на певний період часу. Водночас, такі дії ДК ЖЕП «Будівельник» були спрямовані на отримання користі від належної йому речі, яка мала проявитися у формі орендної плати. Ці дії мають ознаки права користування. Викладене свідчать про те, що позивач свідомо ухиляється від укладання такого договору найму. Позивач у свою чергу не довів, а суд першої інстанції не врахував, що позивач не є особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями/бездіяльністю відповідача не порушувалися права позивача. Предмет спору у цій справі відсутній, оскільки між сторонами відсутні неврегульовані питання, суд першої інстанції повинен був на підставі ст.ст. 255 ч. 1 п. 2, 256 ЦПК України закрити провадження у справі. У ДК ЖЕП «Будівельник» відсутня інформація про підстави проведення державної реєстрації місця проживання позивача за вказаною адресою. Тому посилання суду першої інстанції на факт реєстрації позивача за вказаною адресою, як доказу правомірності такого проживання, є помилковим. Проживання позивача не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а посилання позивача на відсутність ордеру про вселення за умов відсутності спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ДК ЖЕП «Будівельник» не є підтвердження правомірності вселення та користування позивачем квартирою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 03.11.2025 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 25.09.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 145-148), які були доставлені до електронних кабінетів. 03.11.2025 представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Калько В.В. подала апеляційному суду заяву про розгляд справи без її участі. 03.11.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача - адвокат Плеханов І.О. надав заяву про розгляд справи у його відсутність. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 17.09.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 03.11.2025 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач з 19.05.1995 ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_1 та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 13).

На час вселення ОСОБА_1 у кімнату АДРЕСА_1 , наймачем житла була ОСОБА_3 - її мати. При цьому, ОСОБА_1 у вказану кімнату вселилася як член сім`ї наймача, а саме дочка.

У подальшому ОСОБА_1 (на той час у зв`язку із вступом цу шлюб мала прізвище « ОСОБА_4 ») стала наймачем вказаної кімнати, про що ДК ЖЕП «Будівельник» надав довідку №315, якою підтверджена згода останнього на її право на житло за адресою: АДРЕСА_2 , крім того у вказаній довідці позивач зазначена як наймач вказаної квартири площею 17,41 кв.м (а.с. 18).

Наведеним підтверджується, що до спірної кімнати позивач вселилась на законних підставах, оскільки у випадку безпідставного вселення реєстрація її місця проживання за вказаною адресою була б неможлива.

На час вселення позивача у зазначену кімнату, спірні правовідносини щодо користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулювалися Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 №208.

Таким чином, для вселення у кімнату за адресою: АДРЕСА_2 . попередній наймач ОСОБА_3 мала одержати ордер на вселення. Правомірність вселення ОСОБА_3 у спірну кімнату не оспорюється відповідачем.

Враховуючи, що місце проживання ОСОБА_1 у кімнаті за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано у встановленому законом порядку, така реєстрація здійснювалася з відому та за згодою адміністрації гуртожитку, суд першої інстанції вважав доведеним правомірне на законних підставах вселення та проживання позивача у спірній кімнаті.

На даний час у провадженні Господарського суду Полтавської області перебуває справа №8/471-23/1 про визнання ДК ЖЕП «Будівельник» банкрутом, і постановою господарського суду Полтавської області від 08.12.2011 ДК ЖЕП «Будівельник» оголошено банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 118-123).

Згідно листа від 24.01.2025 Управління майном комунальної власності міста, будинок по АДРЕСА_3 не перебуває у комунальні власності Полтавської міської територіальної громади, у зв`язку із невиконанням ліквідатором рішення сорок четвертої сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 25.09.2014 «Про внесення змін до рішення дев`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 11.09.2007 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності міста жилих будинків ЖЕП «Будівельник», а саме не наданням комісії з питань передачі відомчих об`єктів у комунальну власність міста документів, визначених діючим законодавством (а.с. 19).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно п. 4 Положення про гуртожитки №208 Гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей).

Згідно пунктів 9 та 10 Положення про гуртожитки №208 жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно п. 17 Положення про гуртожитки №208 громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей.

Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно ч. 7 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства у разі ліквідації підприємства-банкрута, зобов`язаного згідно із законодавством передати територіальній громаді об`єкти житлового фонду, в тому числі гуртожитки, дитячі дошкільні заклади та об`єкти комунальної інфраструктури, ліквідатор передає, а орган місцевого самоврядування приймає такі об`єкти без додаткових умов у порядку, встановленому законом.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що діяв на час оголошення відповідача банкрутом, також передбачав, що у разі ліквідації підприємства - банкрута, зобов`язаного згідно із законодавством передати територіальній громаді об`єкти житлового фонду, в тому числі гуртожитки, дитячі дошкільні заклади та об`єкти комунальної інфраструктури, арбітражний керуючий (ліквідатор) передає, а орган місцевого самоврядування приймає такі об`єкти без додаткових умов у порядку, встановленому законодавством (ч.13 ст. 41 Закону).

Згідно ч. 1 ст. 42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, крім грошових коштів, що знаходяться на банківському рахунку умовного зберігання (ескроу) банкрута, об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, у комунальну власність відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є визнання за ОСОБА_1 права на користування кімнатою АДРЕСА_1 на законних підставах.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Положеннями статті 128 ЖК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 ЖК України).

Відповідно до статті 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

У частині четвертій статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) закріплено право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно п.15 ст.1-1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку протягом тривалого часу це проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку, а також на мешканців гуртожитків, які на правових підставах були вселені у гуртожиток, фактично проживали в гуртожитку сукупно не менше одного року та стали учасниками антитерористичної операції у складі ЗС України, Національної гвардії України, органів внутрішніх справ України та інших військових формувань, створених відповідно до закону, та добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до положень Глави 4 ЖК України єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (ст. 129 ЖК, п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Згідно зі ст. ст. 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки (чинного на час вселення в спірне жиле приміщення), пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР саме на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займана протягом 25 років кімната у гуртожитку, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб (схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі №645/2528/17).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, з 19.05.1995 ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_1 та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 13).

На час вселення ОСОБА_1 у кімнату АДРЕСА_1 , наймачем житла була ОСОБА_3 , її мати. При цьому ОСОБА_1 у вказану кімнату вселилася як член сім`ї наймача, а саме дочка.

У подальшому ОСОБА_1 ( на той час в зв`язку із вступом в шлюб мала прізвище « ОСОБА_4 ») стала наймачем вказаної кімнати, про що ДК ЖЕП «Будівельник» надав Довідку № 315, якою підтверджена згода останнього на її право на житло за адресою: АДРЕСА_2 , крім того у вказаній довідці позивач зазначена як наймач вказаної квартири площею 17,41 кв.м (а.с. 18).

Таким чином, для вселення у кімнату за адресою: АДРЕСА_2 попередній наймач ОСОБА_3 мала одержати ордер на вселення. Правомірність вселення ОСОБА_3 у спірну кімнату не оспорюється відповідачем.

Згідно листа від 24.01.2025 Управління майном комунальної власності міста, будинок по АДРЕСА_3 не перебуває у комунальні власності Полтавської міської територіальної громади, у зв`язку із невиконанням ліквідатором рішення сорок четвертої сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 25.09.2014 «Про внесення змін до рішення дев`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради п`ятого скликання від 11.09.2007 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності міста жилих будинків ЖЕП «Будівельник», а саме не наданням комісії з питань передачі відомчих об`єктів у комунальну власність міста документів, визначених діючим законодавством (а.с. 19).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірної кімнати позивач вселилася на законних підставах, оскільки у випадку безпідставного вселення реєстрація її місця проживання за вказаною адресою була б неможлива. Місце проживання ОСОБА_1 у кімнаті за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано у встановленому законом порядку, така реєстрація здійснювалася з відому та за згодою адміністрації гуртожитку, а тому є доведеним правомірне на законних підставах вселення та проживання позивача у спірній кімнаті.

Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першлї інстанції обмежився самим лише цитуванням обставин, викладених позивачем у позовній заяві, колегія суддів відхиляє, як такі, що зводяться до заперечень висновків суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та мотивованим, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення позивача в суд з даним позовом, задля подальшої реалізації права на приватизацію житла не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, колегія суддів відхиляє.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

При зверненні в суд із позовом, позивач, диспозитивно розпорядившись належними їй процесуальними правами, визначила спосіб захисту порушеного/оспорюваного права і підстав вважати його неефективним, у контексті спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає, як і підстав для застосування положень статей 255 ч.1 п.2, 256 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на лист ДК ЖЕП «Будівельник» від 22.08.2024, як доказ ухилення позивача від укладення договору найму житла, колегія суддів відхиляє, оскільки такий лист фіксує виключно намір підприємства, зокрема, звернутися до суду із позовом у порядку статті 1212 ЦК України, а не відмову позивача від укладення договору в цілому. У будь-якому випадку, укладення такого договору у 2024 не створює юридичних наслідків за попередні роки.

Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на порушення порядку передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, що визначений відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору у цій справі є визнання права користування кімнатою і питання дотримання процедури її приватизації судом не вирішується.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання права користування кімнатою на законних підставах відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов