ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 522/2829/20

провадження № 61-1006св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Державне підприємство «Агенція

з державної реєстрації»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Журик Тетяни Володимирівни, на постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2020 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Агенція з державної реєстрації», треті особи, які не заявлють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування реєстраційного запису про право власності.

2. Позов обґрунтовувала тим, що 16 травня 2006 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк») було укладено договір кредиту №2006/13-2.06/462, на забезпечення якого між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира

АДРЕСА_1 .

3. 08 лютого 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та

АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 був зобов`язаний відповідати перед банком у повному обсязі, солідарно за виконання зобов`язань ОСОБА_4 зі сплати кредиту.

4. 25 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір уступки права вимоги № 06-09/339, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшли всі права кредитора за кредитним договором № 2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року.

5. 06 серпня 2019 року реєстратором Державного підприємства «Агенція з державної реєстрації» (далі - ДП «Агенція з державної реєстрації») Дунай Христиною Богданівною до державного реєстру внесено запис про право власності № 32766317, яким зареєстровано право власності на квартиру

АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

6. Реєстраційні дії було вчинено у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Водночас, на переконання позивачки, така реєстрація

є незаконною, оскільки проведена з порушенням вимог зазначеного Закону.

7. Зокрема, позивачка зазначала, що ОСОБА_3 не набув прав іпотекодержателя, оскільки не зареєстрував відповідні зміни у встановленому законом порядку.

8. Крім того, позивачка звертала увагу на порушення процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки та наголошувала, що рекомендоване повідомлення про вручення письмової вимоги про усунення порушень містить ознаки підробки, оскільки не містить підпису про отримання.

9. З урахуванням вищезазначеного просила суд скасувати реєстраційний запис про право власності № 32766317, який здійснений 06 серпня 2019 року державним реєстратором Державного підприємства «Агенція з державної реєстрації» (далі - ДП «Агенція з державної реєстрації») Дунай Х. Б. про реєстрацію права власності 1/1 на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

10. У грудні 2020 року представником позивача було подано до суду клопотання про долучення доказів та зауважено, що 16 березня 2020 року змінилась назва

ДП «Агенція з державної реєстрації» на Державне підприємство «Одеська майстерня по ремонту електродвигунів».

11. 30 грудня 2020 року представником позивача були подані письмові пояснення, в яких останній зазначив, що позовні вимоги, звернені до ОСОБА_2 , підлягають задоволенню, натомість в позовній вимозі до ДП «Агенція з державної реєстрації» слід відмовити.

Більше того, зауважено, що позивачем вірно обраний спосіб захисту порушеного права, а саме вимога про скасування запису про право власності, оскільки саме такий спосіб може ефективно захистити та поновити порушені права. Окрім цього зазначено, що однією із підстав для державної реєстрації був також договір №06-09/339-1 від 17 липня 2008 року, яким були відступлені права іпотекодержателя

від АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , який, своєю чергою, представник позивача вважає нікчемним, оскільки при укладенні останнього сторонами не було додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення такого.

12. 10 березня 2021 року представником позивача було подано письмові пояснення, відповідно до змісту яких останній звертав увагу суду, що ефективним способом захисту прав є скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень.

У зв`язку із вищезазначеним просив суд змінити раніше заявлену позовну вимогу на скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48181952 від 09 серпня 2019 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

13. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року

у складі судді Донцова Д. Ю. у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

14. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем відповідно до позовної заяви у первісній редакції обрано неефективний та неналежний спосіб захисту порушеного права у вигляді порушення перед судом вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, оскільки чинне на момент ухвалення рішення законодавство не передбачало такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

15. Водночас районний суд вказав, що належним способом захисту прав

є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

16. Крім того, районний суд не прийняв до розгляду заяву сторони позивача

від 10 березня 2022 року про зміну позовних вимог у частині скасування рішення державного реєстратора, оскільки вважав, що така заява фактично спрямована на зміну предмета позову та подана після закриття підготовчого провадження, на стадії розгляду справи по суті.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

17. Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Переходова Миколи Віталійовича, задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2022 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора ДП «Агенція з державної реєстрації» Одеської області Дунай Х. Б., індексний номер 48181952 від 09 серпня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, за ОСОБА_2 .

У задоволенні вимог до державного реєстратора відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

18. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що районний суд мотивував своє рішення тим, що матеріали справи не підтверджують перехід до ОСОБА_2 права іпотекодержателя. Відтак, остання не могла набути права власності на спірне майно, а рішення про державну реєстрацію права власності без надання доказів переходу прав іпотекодержателя є неправомірним.

19. З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оспорюваної державної реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно за ОСОБА_2 , врахувавши відсутність підтвердження

у неї прав іпотекодержателя.

20. Щодо доводів про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав апеляційний суд зауважив, що відповідно до пунктів 1-3 частини третьої

статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень), на відміну від попередньої редакції частини другої цієї статті, яка передбачала можливість скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та документів, на підставі яких вона проведена, належними способами судового захисту порушених прав на час вирішення спору є скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено таку реєстрацію, а також скасування державної реєстрації прав.

21. Відтак, апеляційний суд самостійно кваліфікував спірні правовідносини, підстави, мету звернення до суду та застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов висновку про наявність підстав для скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22. У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Журик Т. В., на постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у вказаній справі.

23. Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

24. Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

25. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду, а рішення місцевого суду залишити в силі.

26. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 686/19656/19, від 03 серпня

2021 року у справі № 295/6177/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі

№ 543/253/16-ц, від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19, від 06 липня

2023 року у справі № 462/4050/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

27. Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора, апеляційний суд застосував неефективний спосіб захисту порушених прав позивачки, оскільки задоволення такої позовної вимоги не призведе до ефективного захисту прав останньої.

28. Також, на переконання заявника, апеляційний суд при вирішенні спору порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, оскільки, скасовуючи рішення державного реєстратора, самостійно змінив позовну вимогу, заявлену позивачем.

29. Більше того, адвокат Журик Т. В. звертає увагу Верховного Суду на те, що ухвалення судового рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, проте позивачкою не було порушено перед судом вимоги щодо речових прав на спірне майно, що, своєю чергою, свідчить про неефективність обраного способу захисту таких прав.

30. Також заявник вказує, що позивачка повторно звернулася до суду із позовом про скасування рішення державного реєстратора, визнання відсутності прав кредитора та іпотекодержателя, припинення іпотеки (справа № 522/7317/23), що свідчить про те, що остання зрозуміла зміст рішення суду першої інстанції та подала новий позов з урахуванням недоліків первісно поданого позову у справі, яка

є предметом касаційного перегляду.

31. А відтак, звертає увагу, що матеріали справи, у якій подано касаційну скаргу, дійсно не містять доказів набуття ОСОБА_2 прав іпотекодержателя, оскільки позивачем самостійно обирався як спосіб звернення до суду, так і належність доказів, проте, не зважаючи на те, що наявність іншого судового спору доводилась до відома апеляційного суду, такі доводи необґрунтовано залишились поза увагою апеляційного суду.

32. Вищезазначене, на переконання заявника, свідчить, що саме позивачкою не було надано достовірних та правдивих свідчень для повноти розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

33. У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Переходов М. В., засобами поштового зв`язку, направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги є безпідставними.

34. Крім того, у клопотанні, доданому до касаційної скарги, адвокат

Переходов М. В. просить Верховний Суд залишити касаційну скаргу без руху з підстав пропуску заявником останньої строків на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду.

35. Водночас вищезазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки вирішення питання про поновлення строку на касаційне оскарження відноситься до дискреційних повноважень Верховного Суду на етапі вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі, вирішується за його розсудом та

є можливим виключно на етапі вирішення питання про відкриття касаційного провадження, якщо суд встановить поважність підстав пропуску заявником строку.

36. Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, як вбачається зі змісту ухвали від 24 січня 2025 року, Верховний Суд дослідив наведені заявником касаційної скарги підстави пропуску процесуальних строків, надав їм відповідну оцінку, наслідком чого було поновлення ОСОБА_3 строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

37. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2006 року

ОСОБА_4 уклав з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту

№ 2006/13-2.06/462 та отримав кошти у розмірі 195 000,00 дол. США для придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, загальною площею 100,1 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (Т.1, а.с.23-27).

38. На забезпечення виконання умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 вищевказану квартиру передано в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», згідно з іпотечним договором від 22 травня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_4 (Т.1, а.с.28-31)

39. Відповідно до пункту 1.1. іпотечного договору ОСОБА_1 передала

в іпотеку банку у якості забезпечення виконання ОСОБА_4 умов договору кредиту від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 двокімнатну квартиру, загальною площею 81,80 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що належить їй на праві власності.

40. У лютому 2008 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 із проханням надати йому допомогу у перекредитуванні у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

41. 08 лютого 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 був зобов`язаний перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту від 16 травня

2006 року № 2006/13-2.06/462.

42. Відповідно до листа від 01 грудня 2014 року № 02.506-37/85-3687 заборгованість ОСОБА_4 перед банком за договором кредиту погашена

у повному обсязі його поручителем - ОСОБА_3 , що було встановлено судами при розгляді справи № 2-823/11.

43. 25 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір уступки вимоги № 06-09/339, згідно з умовами якого до останнього перейшли усі права кредитора за кредитним договором від 16 травня 2006 року № 2006/13-2.06/462 (Т.1, а.с.55).

44. Згідно довідки АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» від 01 лютого

2010 року ОСОБА_3 сплатив заборгованість за вказаним договором у повному обсязі 26 лютого 2008 року на підставі договору поруки від 08 лютого 2008 року

№ 06-09/2005.

45. ОСОБА_3 намагався у судовому порядку набути право власності на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про визнання права власності в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку» (справа № 2-823/11).

46. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року

у справі №2-823/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 , в рахунок задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 16 травня

2006 року між АКБ соціального розвитку «Уксоцбанк» та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н. В., в реєстрі за № 1406. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

47. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року (провадження №61-2643св18) вищевказане заочне рішення та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 14 грудня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності відмовлено.

48. 21 червня 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку було направлено ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення (Т.2, а.с.12).

49. У змісті вимоги ОСОБА_2 вказала, що вона є новим кредитором та прийняла права вимоги за кредитним договором №2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року та за Договором іпотеки, посвідченим 16 травня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н. В. за реєстровим №1406 (Т.2, а.с.13).

50. Водночас учасниками справи не було надано до суду доказів на підтвердження набуття ОСОБА_2 прав іпотекодержателя за вищевказаними договорами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

51. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

52. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

53. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

54. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

55. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

56. Як вбачається зі змісту касаційної скарги, доводи останньої зводяться до незгоди заявника із застосуванням апеляційним судом способу захисту порушених прав позивача шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на відміну від порушеної у змісті позову вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

57. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, застосував спосіб захисту порушеного права позивача, визначений у редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинній на момент вирішення справи.

58. З такими висновками погоджується і колегія суддів з огляду на таке.

59. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

60. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

61. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

62. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

63. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

64. У справі, що є предметом касаційного перегляду, між позивачкою та

ОСОБА_2 виник спір щодо реєстрації за останньою як за іпотекодавцем права власності на спірну квартиру в позасудовому порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

65. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

66. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

67. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

68. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

69. Відтак, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством чітко визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

70. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

71. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження

в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

72. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

73. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки

у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

74. Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем.

75. Апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови встановлено, що

21 червня 2019 року ОСОБА_2 було направлено ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення, у змісті якої вона зазначила, що є новим кредитором, який прийняв права вимоги за кредитним договором №2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 року та за Договором іпотеки, посвідченим 16 травня 2006 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н. В. за реєстровим №1406.

76. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження переходу до ОСОБА_2 прав іпотекодержателя, що, зокрема, не оспорюється заявником касаційної скарги.

77. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання

і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

78. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127 (із змінами) передбачено, що для державної реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі договору іпотеки подається засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, з відміткою про вручення адресату.

79. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення державного реєстратора), визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він

є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

80. Таким чином, змістом пункту 61 Порядку № 1127 чітко визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких, своєю чергою, проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав виключно після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

81. Вищенаведені норми права визначають перелік документів, обов`язкових для подання, а також обставин, які мають бути підтверджені такими документами.

82. Саме на підставі вищезазначених документів та встановлених обставин має бути проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

83. Враховуючи положення статей 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку», державна реєстрація здійснюється у визначеному законом порядку, а державний реєстратор уповноважений приймати рішення про державну реєстрацію прав виключно після перевірки відповідних документів та відповідності останніх вимогам законодавства.

84. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у змісті постанови від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20 (провадження

№ 61-7276св21), метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

85. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

86. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

87. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

88. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

89. Підсумовуючи, апеляційний суд обґрунтовано врахував відсутність

у матеріалах справи доказів переходу до ОСОБА_2 прав іпотекодержателя та дійшов обґрунтованого висновку, що остання не могла набути право власності на спірне майно та, як наслідок, обґрунтованого висновку про неправомірність рішення про державну реєстрацію права власності.

90. Більше того, на переконання колегії суддів, посилання заявника на вихід апеляційним судом за межі позовних вимог не заслуговують на увагу з огляду на таке.

91. Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення, а, отже, способи захисту прав або інтересів визначаються правом, яке діє на час ухвалення судового рішення.

92. У постанові від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц (провадження

№ 61-4818св23) Верховним Судом зауважено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи

у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

93. Таким чином, належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах із 16 січня 2020 року є звернення до суду із вимогою про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права, на що обґрунтовано вказав як суд першої інстанції, так і апеляційний суд.

94. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, позивачка, звертаючись до суду заявила вимогу про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Водночас, у зв`язку із внесенням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закон більше не передбачає такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

95. Відтак, як встановлено судами попередніх інстанцій та не оспорюється учасниками справи, позивачка у березні 2021 року зверталася до суду із письмовими поясненнями, у яких зазначала, що ефективним способом захисту

є скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень та просила суд змінити раніше заявлену позовну вимогу на скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х. Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48181952

від 09 серпня 2019 року.

96. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша-друга статті 5 ЦПК України).

97. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму необхідно застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

98. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

99. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

100. Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

101. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке було мотивоване виключно обранням позивачем неефективного способу судового захисту, та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог і скасування рішення державного реєстратора. При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia («суд знає закон») і з того, що саме таке рішення забезпечує ефективний спосіб захисту порушених прав позивача.

102. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у змісті постанови Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 932/12380/20 (провадження № 61-11205св23).

103. Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що метою звернення позивачки до суду було відновлення становища, яке існувало до, на її думку, порушення, допущеного під час звернення ОСОБА_2 стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. При цьому ОСОБА_2 , яка

є відповідачкою у справі, у ході розгляду справи відзив на позовну заяву не подавала та не висловлювала заперечень щодо позовних вимог, а треті особи не надали пояснень по суті спору. Позивач, своєю чергою, під час розгляду справи повідомляла суд про те, що ефективним способом захисту є скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень та просила суд змінити раніше заявлену позовну вимогу на скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно.

104. Таким чином, позивачка скористалася своїм правом подати заяву, у змісті якої просила змінити раніше заявлену позовну вимогу, оскільки із врахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» з 16 січня 2020 року змінилося матеріально-правове регулювання спірних відносин.

105. Відтак, районний суд помилково не врахував заяву позивачки про зміну заявленої позовної вимоги.

106. При цьому колегія суддів враховує, що відповідачкою не було надано до суду доказів щодо переходу права власності відповідно до вимог чинного законодавства.

107. Підсумовуючи, апеляційний суд обґрунтовано врахував відсутність

у матеріалах справи доказів на підтвердження набуття ОСОБА_2 прав іпотекодержателя, а також те, що метою звернення до суду є відновлення становища, яке існувало до допущеного, на переконання позивачки, порушення, під час звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а відтак правильно кваліфікував заявлений позов та самостійно застосував при вирішенні спору норми права, предметом регулювання яких є правовідносини, які виникли

у справі.

108. Тобто позивачка звернулася до суду за захистом свого права власності на квартиру, яке, на її погляд, було порушене реєстрацією права власності на останню за ОСОБА_2 , а формулювання апеляційним судом резолютивної частини постанови суду відповідно до чинних норм матеріального права не можна вважати зміною предмета позову чи виходом за межі позовних вимог (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 391/666/21 (провадження

№ 61-2697св24)).

109. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 липня

2021 року у справі № 686/19656/19, від 03 серпня 2021 року у справі № 295/6177/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц, від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19, від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі, колегія суддів зауважує, що висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник.

110. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року

у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

111. Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

112. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження

№ 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

113. Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

114. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

115. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Журик Тетяни Володимирівни, залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович