ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

22 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 638/17498/24

провадження № 22-ц/818/3372/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Тичкової О.Ю.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Маміна О.В.,

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2025 року у складі судді Заварзи Т.В.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 103590 грн 03 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у листопаді 2023 року ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США. За умовами угоди між позивачем і відповідачем, останній мав повернути борг у лютому 2024 року. Отримання грошей відповідачем підтверджується даними протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 05.07.2024 у кримінальному провадженні № 0001512 від 24.04.2024. У зв?язку з тим, що відповідач у встановлений строк (лютий 2024 року) грошові кошти у сумі що еквівалентно 2 500 доларів США не повернув позивач просить стягнути їх у еквіваленті до гривні станом на дату подання позовної заяви за курсом 41,43 грн за 1 долар США у розмірі 103 590 грн 03 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму еквівалентну 2500 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення суду та 1211 грн 20 коп. судового збору

Рішення мотивовано тим, що оскільки відповідач визнав, що в листопаді 2023 року взяв в борг у ОСОБА_1 2500 доларів США, які мав згідно досягнутої домовленості повернути у лютому 2024 року, тому суд вважає доведеним той факт, що позивач передав у власність відповідача грошові кошти у сумі 2500 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. Водночас суд вважає недоведеним той, факт, що відповідач повернув позивачу грошові кошти у лютому 2024 року.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог та стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, суд помилково визнав дану справу малозначною та розглянув за правилами спрощеного позовного провадження. Судом було порушено процедура проголошення рішення та таємниця його ухвалення, оскільки 16 квітня рішення ухвалене не було, до електронного суду воно було надіслано 17 квітня. Під час розгляду суд позбавив сторін права надати усні пояснення щодо своїх вимог та заперечень, а в судовому засіданні 15 квітня судом було оголошено про перехід до стадії судових дебатів. Протокол допиту особи в якості свідка під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні не має преюдиційного значення в порядку цивільного судочинства. З показань свідка ОСОБА_5 не вбачається, що йому достеменно відомо про неповернення ОСОБА_2 грошей позивачу, проте цей свідок був лише очевидцем грубого звернення позивача до відповідача. Висновок суду щодо критичного відношення до показань свідка ОСОБА_6 , який підтвердив повернення відповідачем боргу є немотивованим та неприйнятним, оскільки надані цим свідком показання є чіткими, стабільними, послідовними та об`єктивність його показань. Витяг з ЄРДР не має доказового значення, оскільки обвинувальний акт до суду переданий не був.

16.06.2025 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що відповідач борг у 2500 дол США не повернув, бажає уникнути їх повернення, ухвалене судове рішення законне та обґрунтоване.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь, пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно посянень ОСОБА_2 наданих суду першої та апеляційної інстанції відповідач визнав факт отримання та повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 500 доларів США.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що перебуває у дружніх відносинах із позивачем. З відповідачем він особисто незнайомий. Вказав, що влітку 2024 року він перебував у кафе із позивачем ОСОБА_1 , коли вони сиділи за столиком, позивач почав кричати на раніше не відомого йому чоловіка, якого він впізнає як ОСОБА_4 . Позивач кричав: «Коли ти повернеш мені борг?», на що відповідач нічого не відповів. Коли свідок зауважив ОСОБА_7 , що борги треба віддавати, той сказав: «Ми самі розберемося». Більше по вказаній справі йому нічого невідомо.

Згідно показань ОСОБА_6 , він перебуває у дружніх відносинах як із позивачем, так і з відповідачем та підтвердив факт повернення у його присутності ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 2500 доларів США ОСОБА_1 . Окрім того, свідок зазначив, що його відносини із ОСОБА_1 зіпсувалися після того, як позивач почав звинувачувати його у тому, що він причетний до пограбування його квартири, з приводу чого його викликали до поліції і допитували.

Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001512 від 24.04.2024 від громадянина ОСОБА_1 надійшла заява про те, що невстановлена особа за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила крадіжку грошей (а.с. 10).

Згідно протоколу допиту свідка від 05.07.2024 у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 пояснив, що був знайомий із позивачем. Він звертався до ОСОБА_9 із проханням позичити грошові кошти, на що останній відповів, що для цього йому необхідно отримати гроші з банківської комірки. Крім того, свідок зазначив, що йому нічого не відомо про факт викрадення грошових коштів у ОСОБА_9 (а.с. 11)

Згідно протоколу допиту свідка від 05.07.2024 у кримінальному провадженні № 0001512 ОСОБА_2 пояснив, що був знайомий із позивачем. Він зазначив, що ОСОБА_9 у середині літа 2023 року надав у борг ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5 000 дол. США. Під час повернення боргу ОСОБА_6 у листопаді 2023 року, ОСОБА_9 передав йому 2500 дол. США, які він повинен був повернути наприкінці лютого 2024 року (а.с. 1213).

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц виснувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.

Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17, від 03 червня 2020 року у справі № 461/9270/18-ц виснував, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

У даній справі ОСОБА_1 посилався на те, що передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики 2 500 доларів США із зобов`язанням повернути їх у лютому 2024 року.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у зазначеному у позові розмірі.

Задовольняючи позов суд виходив з визнання відповідачем факту отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2500 тисячі доларів США, проте не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 визнавав факт отримання та повернення цих коштів позивачу у 2024 році. В той час як ОСОБА_1 факт повернення йому грошових коштів заперечував.

Матеріали справи та відповідача свідчать про те, що він не визнавав обставин існування боргу перед позивачем, а тому суд дійшов безпідставного висновку про доведеність задоволених вимог позову із застосуванням ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

При цьому, згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), обов`язок доведення факту передання грошей за договором позики покладається саме на позивача, який надав суду в якості письмового доказу лише протокол допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які не визначали існування боргу за договором позики укладений у листопаді 2023 року.

Оскільки в укладений між сторонами у справі у листопаді 2023 року договір позики не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК щодо обов`язкової письмової форми договору, сторони відповідно до ст. 1051 ЦК України не можуть посилатися на показання свідків.

Таким чином, позивач в супереч вимог ст.12,81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 позики у розмірі 2500 доларі США.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд безпідставно визнав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 та ухвалив помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Судова колегія вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог. Тому апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1816, 80 грн.

Керуючись ст.367,369,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2025 року скасувати.

У задовлені позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 листопада 2025 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук