Провадження № 2/750/2816/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Косенка О.Д.

секретаря Костюк С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі Посольства російської федерації в Україні про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення,

встановив:

28 липня 2025 року адвокат Кінебас Олексій Михайлович в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до російської федерації в особі Посольства російської федерації в Україні, в якому просить стягнути суму завданих Позивачу майнових збитків у розмірі 18 919 592,73 внаслідок збройної агресії, встановлених у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001516.

Обґрунтовано позов тим, що Позивач був одним із співзасновників Товариства із обмеженою відповідальністю «Аргон», діяльність якого припинено з 2020 року. 08 травня 2020 року відбулися загальні збори ТОВ «Аргон». Протоколом № 3/2020 зборів було схвалено передати майно, належне ТОВ «Аргон», в особисту власність позивача. Відповідно до Акту приймання-передачі майна від 08.05.2020, зареєстрованого в Реєстрі за № 677 Позивач прийняв у приватну власність об`єкти нерухомого майна

17 травня 2022 року СВ УСБУ в Чернігівській області було внесено відомості до ЄРДР за заявою від 04.04.2022 про те, що в результаті здійснення військової агресії з боку збройних сил російської федерації (далі рф), а саме систематичного порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями рф в с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області, жорстокого поводження з цивільним населенням та незаконного вилучення майна цивільного населення у період з 06.03.2022 по 07.03.2022 військовослужбовцями Збройних Сил рф внаслідок обстрілу вказаного населеного пункту знищено та пошкоджено ряд цивільних об`єктів, зокрема, внаслідок артилерійських обстрілів та пожежі знищено майно і пошкоджено комплекс об`єктів ТОВ «Етно-М» за адресою: АДРЕСА_1 , що спричинило власнику ОСОБА_1 матеріальні збитки. Дії Збройних Сил рф було кваліфіковано за ч. 1 ст. 438 КК України.

На підставі внесення таких відомостей до ЄРДР СВ УСБУ в Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження № 0000031. Цим же органом, у процесі проведення досудового розслідування за фактом загибелі цивільних осіб на території с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області внаслідок військової агресії Збройних Сил рф відомості по вказаних подіях було внесено до ЄРДР під № 0001516 від 17.04.2022.

Згідно з Висновками експерта Чернігівського НДЕКЦ від 07.03.2023 № CE-19/125-22/7671-БТ та від 23.08.2023 № CE-19/125-23/4369-ТВ загальна сума збитків завданих Збройними Силами рф становить 18 919 592,73 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2025 року закрито підготовче провадження в справі і призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник надіслав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та без участі Позивача, за наявними у справі матеріалами.

Представник російської федерації у судове засідання не з`явився. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що в свою чергу, з цього часу унеможливлює направлення різних запитів та листів до Посольства російської федерації в Україні через припинення його роботи на території України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

ОСОБА_1 був одним із співзасновників Товариства із обмеженою відповідальністю «Аргон», діяльність якого припинено з 2020 року. 08 травня 2020 року відбулися загальні збори ТОВ «Аргон». Протоколом № 3/2020 таких зборів було схвалено передати майно, належне ТОВ «Аргон», в особисту власність Позивача (а.с. 8).

Відповідно до Акту приймання-передачі майна від 08.05.2020 (а.с.11), зареєстрованого в Реєстрі за № 677, Позивач прийняв у приватну власність об`єкти нерухомого майна, а саме:

- земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:4001, що розміщена за адресою: с. Количівка, Іванівська сільська рада, Чернігівський район, Чернігівська область, загальною площею 0,6048 га, цільове призначення: для розміщення виробника бази (право власності ОСОБА_1 на таку земельну ділянку підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2020) (а.с. 12);

- нежитлові будівлі загальною площею 1861,3 кв.м: адміністративно-виробниче приміщення А-2 площею 598,1 кв. м, цех виробництва Б-1 площею 231,5 кв.м, відкритий склад В-1 площею 176,4 кв.м, столярний цех Г-1 площею 200,1 кв.м, навіс-2 Д-1 площею 90,3 кв.м, ангар Е-1 площею 370,5 кв.м, навіс І-1 площею 178,9 кв.м, погріб з погребницею К площею 15,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта 255, шо розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

Рухоме майно:

а) автонавантажувач (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , тип транспортного засобу: автонавантажувач, модель: АП40814, рік випуску: 1985, двигун: № НОМЕР_2 , паспорт (формуляр): № НОМЕР_3 , шасі: № НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 );

б) трактор (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , реєстраційний номер: НОМЕР_7 , марка: ЮМЗ-6М, рік випуску: 1993, машина: № НОМЕР_8 . двигун: № НОМЕР_9 , шасі: № НОМЕР_10 );

в) причіп (реєстраційний номер: НОМЕР_11 , марка: ПСЕ-12,5, рік випуску: 2001, машина: № НОМЕР_12 , тимчасовий реєстраційний талон: АА № 121446);

г) причіп (реєстраційний номер: ФЕ № 5826, марка: 2ПТС-4, рік випуску: 1991, машина: № НОМЕР_13 , тимчасовий реєстраційний талон: АБ № 192474);

д) спеціалізований вантажний самоскид (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14 , марка: САЗ, модель: 3507, шасі: № НОМЕР_15 , дата першої реєстрації: 01.04.1993, дата реєстрації: 22.09.2015, рік випуску: 1989, д.н.з. НОМЕР_16 ).

17 травня 2022 року СВ УСБУ в Чернігівській області було внесено відомості до ЄРДР за заявою Позивача від 04.04.2022 про те, що в результаті здійснення військової агресії з боку збройних сил російської федерації (далі рф), а саме систематичного порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями рф в с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області, жорстокого поводження з цивільним населенням та незаконного вилучення майна цивільного населення у період з 06.03.2022 по 07.03.2022 військовослужбовцями Збройних Сил рф внаслідок обстрілу вказаного населеного пункту знищено та пошкоджено ряд цивільних об`єктів, зокрема, внаслідок артилерійських обстрілів та пожежі знищено майно і пошкоджено комплекс об`єктів колишнього ТОВ «Етно-М» за адресою: АДРЕСА_1 , що спричинило власнику ОСОБА_1 матеріальні збитки. Дії Збройних Сил рф було кваліфіковано за ч. 1 ст. 438 КК України.

На підставі внесення таких відомостей до ЄРДР СВ УСБУ в Чернігівській області було відкрито кримінальне провадження № 0000031. Цим же органом, у процесі проведення досудового розслідування за фактом загибелі цивільних осіб на території с. Количівка Чернігівського району Чернігівської області внаслідок військової агресії Збройних Сил рф відомості по вказаних подіях було внесено до ЄРДР під № 0001516 від 17.04.2022. 19.07.2022 прокурором Козелецької окружної прокуратури Павловою Д. винесена постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування № 0000031 та № 0001516 під єдиним № 0001516 (а.с.9-10).

Згідно з відповіддю Чернігівського районного управління ГУ ДСНС в Чернігівській області від 02.05.2022 № 13-06/1485 07.03.2022 на території ТОВ «Етно-М» виникла пожежа адміністративно-виробничого приміщення А-2, цеху виробництва Б-1, відкритого складу В-1, столярного цеху Г-1, навісу 2 Д-1, автонавантажувача (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 , д.н.з. НОМЕР_5 ), трактора Т-2 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ) за адресою: АДРЕСА_1 . Ймовірна причина пожежі вибух внаслідок потрапляння боєприпасів, їх уламків під час бойових дій. Ця ж інформація підтверджується доданим до вказаної відповіді Актом про пожежу від 02.05.2022, де йдеться про те, що така пожежа виникла 07.03.2022 о 01:30, виявлено таку пожежу в цей же день о 01:35. Вказане майно цією пожежею знищено повністю (а.с. 13,14).

Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ від 07.03.2023 № СЕ-19/125-22/7671-БТ визначено, що технічний стан адміністративно-виробничого приміщення А-2, столярного цеху А1- 1, котельні А2-1, входу до підвалу а1, цеху виробництва Б-1, прибудови 52-1, прибудови 6-1, ганку 62, відкритого складу В-1, паркану, столярного цеху Г-1, котельні Г1-1 є аварійним. Усі конструкції навісу Д-1 повністю відсутні Причиною пошкоджень є: для адміністративно-виробничого приміщення А-2, столярного цеху A1-1, котельні А2-1, входу до підвалу а1, ганку 62, відкритого складу В-1, котельні Г1-1, навісу Д-1 пожежа, для цеху виробництва Б-1, прибудови Б2-1, прибудови 6-1, столярного цеху Г-1- пожежа та механічний вплив; для паркану механічний вплив (а.с.19-84).

Вартість відновлювальних робіт щодо вказаних об`єктів відповідно до такого висновку експерта становить 15 302 785,00 грн.

Крім того, Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ № СЕ-19/125-23/4369-ТВ від 23.08.2023 визначено, що, крім вищевказаного майна, внаслідок артилерійських обстрілів ЗС рф та пожежі на території ТОВ «Етно-М» було також повністю знищено й інші речі, що належали позивачу на праві власності, і вартість яких з урахуванням зносу станом на 07.03.2022 складає 3 616 807,73 грн (а.с. 115-145).

На підставі Договору про надання послуг щодо незалежної оцінки від 20.11.2023 № 032/2023-М між ОСОБА_1 , Чернігівською регіональною торгово-промисловою палатою в особі президента Іванова К.В., ТОВ ЕК Фірмою «Десна-Експерт» в особі директора Молота Г.М., ТОВ ЕК Фірма «Десна-експерт» зробив Звіт про оцінку збитків, що нанесені нерухомому майну, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі збройною агресією рф від 27.11.2023. Відповідно до звіту відновлення адміністративно-виробничого приміщення А-2 (заг. площа: 598,1 кв.м), цеху виробництва Б-1 (заг площа: 231,5 кв.м.), відкритого складу В-1 (заг. площа 176,4 кв.м.), столярного цеху Г-1 (заг. площа 200,1 кв.м.), навісу Д-1 (заг. площа: 90,3 кв.м.) станом на дату 01.11.2023 (курс НБУ: 1 дол. США -36,2812 грн) вартує: 13 624 540,06 грн (а.с. 85-112).

Отже, загальна сума збитків становить: 15 302 785,00 грн (згідно з Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ від 07.03.2023 № CE-19/125-22/7671-БТ) + 3 616 807,73 грн (згідно з Висновком експерта Чернігівського НДЕКЦ № СЕ-19/125-23/4369-ТВ від 23.08.2023) = 18 919 592,73 грн.

Окрім того, Актом обстеження об`єкта нерухомого майна, пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною військовою агресією рф від 14.05.2024 № 513 встановлено, що серед нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 , пошкоджено: адміністративно-виробнича будівля, столярний цех, цех виробництва, відкритий склад та навіс. Загальна площа пошкодженого об`єкта нерухомого майна становить 1524,4 кв.м. Майно було відновлено частково за власний рахунок Позивача.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас, міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак, ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів, держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право (Рішення Міжнародного Суду ООН у справі North Sea Continental Shelf (ФРН проти Нідерландів) від 20 лютого 1969 року, § 71; Cudak v. Lithuania (скарга №15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 66).

Зокрема, при застосуванні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона не може тлумачитися абстрактно, а підлягає тлумаченню у світлі правил, викладених у Віденській конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, у пп. (с) пункту 3 статті 31 якої вказується, що необхідно брати до уваги «будь-які відповідні норми міжнародного права, застосовні у відносинах сторін» (Loizidou v. Turkey (скарга № 15318/89), рішення від 18 грудня 1996 року, § 43).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суд «повинен пам`ятати про особливий характер Конвенції як договору про права людини, а також брати до уваги відповідні норми міжнародного права, зокрема ті, що стосуються надання державного імунітету» (Fogarty v. The United Kingdom, (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001, § 35; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 56; Sabeh El Leil v. France (скарга №34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 48).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Oleynikov v. Russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, §§ 71-73).

Таким чином, суд зобов`язаний проаналізувати питання про застосування юрисдикційного імунітету в даній справі з огляду на положення звичаєвого міжнародного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. Russia: «застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Таким чином, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права.

Більше того, у рішенні Європейського суду з прав людини в справі Oleynikov v Russia, суд підтвердив вказану позицію. Європейський суд з прав людини встановив, що Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши Конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на вказане, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, Європейський суд з прав людини застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 68).

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права.

Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) передбачає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Отже, у питанні застосування імунітету держави від юрисдикції відповідні норми не можна тлумачити абстрактно або у відриві від встановлених фактичних обставин справи. Необхідно повністю враховувати особливості та обставини кожної справи, а також фактори, що лежать в її основі. У цьому випадку йдеться про вимоги щодо відшкодування шкоди за неправомірні дії, допущені російською федерацією при відсутності альтернативних засобів відшкодування збитків.

Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55).

Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60).

Таким чином, у контексті наведеної практики Європейського суду з прав людини, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.

Це позбавляє застосування судового імунітету російської федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга № 31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

Загальновідомо, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

При розгляді питання щодо застосування судового імунітету, суд бере до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у правосудді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 30.)

Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право позивача на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування.

Відповідно до обставин даної справи, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та російською федерацією щодо відшкодування збитків/шкоди фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії російської федерації на території України.

За таких обставин, застосування судового імунітету російської федерації (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивача на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, застосування судового імунітету російської федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію російської федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету російської федерації буде непропорційним до своєї мети.

Враховуючи наведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами російської федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.

Також, слід вказати, що судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції».

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21).

Таким чином, концепція судового імунітету держави базується на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав.

У постанові від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».

Крім того, суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права.

Зокрема, у пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Згідно з частиною першою статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини і вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Станом на час ухвалення цього судового рішення, російська федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них.

Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-IX визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Враховуючи все викладене вище, суд приходить до висновку, що дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Таким чином, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяну шкоду позивачу. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17 (пункт 49).

Також, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до Посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Крім цього, слід також вказати, що російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Російська федерація діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила всі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19.

За таких обставин, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України і продовжує її станом на момент ухвалення цього рішення.

Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Відповідно до ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України закріплено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як визначено в ч. 1, 2, 6 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, с завдання майнової (матеріальної) та моральної школи іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За приписами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

У силу приписів ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення й цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги приписи ст. 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також школа, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка і завдала

Як випливає зі ст. 1166 ЦК України, відшкодування шкоди можливе за таких умов. 1) завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, 2) дії або бездіяльність, якими завдана школа, є неправомірними, 3) причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла, 4) вина особи, яка завдала шкоду. При цьому діє презумпція (припущення) вини порушника якщо потерпілий довів наявність шкоди, то боржник має довести відсутність своєї вини. Для виникнення обов`язку відшкодування шкоди ступінь вини порушника значення не мас

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За вказаних обставин, суд вважає доведеним, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України Позивач зазнав майнової шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить, зокрема, з характеру, обсягу та вартості завданої майнової шкоди, яку зазнав Позивач, тому вважає, що компенсація в сумі 18 919 592,73 грн. буде належною сатисфакцією понесеної майнової шкоди.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 10-13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_18 ) до російської федерації в особі Посольства російської федерації в Україні про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути з російської федерації в особі Посольства російської федерації в Україні на користь ОСОБА_1 суму завданих його майну збитків у розмірі 18 919 592,73 (вісімнадцять мільйонів дев`ятсот дев`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто дві) гривні 73 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олег КОСЕНКО