ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 638/18040/17

провадження № 61-16064св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави,

відповідачі: Харківська міська рада, ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Олексіївський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року у складі судді Подус Г. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Маміної О. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (правонаступником якої є Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова) в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЦ Олексіївський» (далі - ТОВ «ТРЦ Олексіївський») про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору.

Позовну заяву обґрунтував тим, що 05 листопада 2011 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 набула у власність нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 80,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки, кадастровий номер :14:008:0003, за вказаною адресою становить 0,0169 га. Рішенням 14 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 22 лютого 2012 року № 614/12 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1880 га, для будівництва та подальшої експлуатації торговельного центру з підприємствами побутового обслуговування (з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-1» на просп. Перемоги, 64-Г) на АДРЕСА_2 . Надалі пунктом 6 додатку 2 до рішення Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року № 831/12 ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку, кадастровий номер :14:008:0168, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,1885 га, для будівництва торговельного центру з підприємствами побутового обслуговування (з урахуванням зносу нежитлової будівлі літ. «А-1» на просп. Перемоги, 64-Г) на АДРЕСА_2 до 31 грудня 2014 року (але не пізніше прийняття об`єкта до експлуатації). Відповідно до пункту 4 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 25 лютого 2015 року № 1861/1, органом місцевого самоврядування вирішено продати зазначену земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови. На підставі вказаного рішення 17 лютого 2016 року між Харківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Зазначав, що вказані рішення Харківської міської ради прийняті з порушенням вимог законодавства, оскільки спірну земельну ділянку надано ОСОБА_1 з порушенням статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а саме не на конкурентних засадах, без проведення земельного аукціону.

Переконував, що внаслідок набуття ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане майно, в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача ОСОБА_2 , а саме: земельною ділянкою площею 0,0169 га, кадастровий номер :14:008:0003. Проте оскаржуваними рішеннями у приватну власність передано земельну ділянку площею 0,1885 га, що перевищує площу земельної ділянки, право користування якою було набуте ОСОБА_1 . Більше того, частина вказаної земельної ділянки на момент купівлі-продажу нежитлових приміщень перебувала у користуванні інших суб`єктів господарювання, зокрема: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірамакс», фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Аттіка», Товариства з обмеженою відповідальністю «Преса-Трейд».

Вказував на те, що пунктом 6 додатку 2 до рішення Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року № 831/12 припинено право користування земельними ділянками фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 , фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 та встановлено вважати такими, що втратили чинність, пункт 5.4 рішення Харківської міської ради від 25 листопада 2009 року № 280/90 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою ЗАТ «Хлібзавод «Салтівський» і пункт 1 рішення Харківської міської ради від 22 грудня 2010 року № 37/10, яким поновлено договір оренди земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Мірамакс».

Також вказував на те, що земельна ділянка загальною площею 0,1885 га, надана в оренду ОСОБА_1 , охоплювала і частину земельної ділянки, яка перебувала в постійному користуванні КП «Харківська дирекція будівництва метрополітену» на підставі державного акта на право постійного користування землею від 17 серпня 2011 року № 0001, наданого КП «Харківська дирекція будівництва метрополітену» для постійного користування земельною ділянкою загальною площею 4,6674 га, за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для завершення будівництва ІІІ лінії метрополітену в м. Харкові(станція «Проспект Перемоги»). Право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 4,6674 га КП «Харківська дирекція будівництва метрополітену» було припинено лише рішенням Харківської міської ради від 17 квітня 2013 року № 1098/13.

З огляду на наведене, прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати пункт 6 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року № 831/12; пункт 4 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради від 25 лютого 2015 року № 1861/15; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1885 га кадастровий номер :14:008:0168, між ОСОБА_1 та Харківською міською радою від 17 лютого 2016 року, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Галіщевою О. А.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року позовні вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова залишено без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно незаконно вибуло з володіння його власника, то належним способом захисту його порушених прав у цих правовідносинах є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування цього нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Натомість, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, за відсутності вимог про витребування майна не є ефективним способом захисту права власника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи цей спір, встановивши обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

03 грудня 2024 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 та у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 914/1507/23, від 14 грудня 2022 року у справі № 916/1674/18, від 18 січня 2023 року у справі № 904/115/22, від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що оскаржувані пункт 6 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року № 831/12 та пункт 4 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради від 25 лютого 2015 року № 1861/15 прийняті з порушенням вимог законодавств, а тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню;

- проігнорували, що передача в оренду, а в подальшому і продаж спірної земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1885 га, кадастровий номер :14:008:0168, із земель житлової та громадської забудови відбулися з порушенням чинного законодавства, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2016 року;

- не врахували, що позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав;

- не звернули увагу на те, що відмова у задоволенні позову через обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту порушеного права є перешкодою у доступі до правосуддя;

- виходячи з принципу «jura novit curia», мали застосувати для вирішення спору у цій справі належні приписи юридичних норм;

- проігнорували те, що цей позов спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності у сфері землекористування, зокрема інтересів права загальнодержавної власності - українського народу, а також інтересів територіальної громади міста Харкова, які є власниками спірної земельної ділянки;

- не надали належної оцінки всім аргументам та доводам прокурора тощо.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав клопотання, у якому просив суд розглянути цю справу за участі представника Офісу Генерального прокурора.

12 грудня 2024 року ТОВ «ТРЦ «Олексіївський», в інтересах якого діє представник Субочев С. Ю., через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду заперечення, в якому просило відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 638/18040/17 за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 у зазначеній справі.

25 грудня 2024 року ТОВ «ТРЦ «Олексіївський», в інтересах якого діє представник Субочев С. Ю., через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури, в якому просило залишити рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 638/18040/17 без змін з огляду на їх законність, а касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури - без задоволення. Судові витрати покласти на Харківську обласну прокуратуру.

06 січня 2025 року Харківська міська рада, в інтересах якої діє представник Буряковська О., із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

10 січня 2025 року Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відповідь на відзив ТОВ «ТРЦ «Олексіївський», в якому зазначила про те, що такий відзив є необґрунтованим, і просила задовольнити вимоги касаційної скарги керівника Харківської обласної прокуратури.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 грудня 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Дзержинського районного суду м. Харкова матеріали справи № 638/18040/17; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У лютому 2025 року матеріали справи № 638/18040/17надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року справу № 638/18040/17 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання заступника керівника Харківської обласної прокуратури щодо розгляду справи № 638/18040/17 у суді касаційної інстанції за участю представника Офісу Генерального прокурора відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання набула право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 80,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного договору площа земельної ділянки, кадастровий номер :14:008:0003, як знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 0,0169 га,

Рішенням 14 сесії Харківської міської ради VI скликання від 22 лютого 2012 року № 614/12 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 0,1880 га, для будівництва та подальшої експлуатації торговельного центру з підприємствами побутового обслуговування (з урахуванням знесення нежитлової будівлі літ. «А-1» на просп. Перемоги, 64-Г) на АДРЕСА_2 (пункт 4 додатку № 2).

11 квітня 2012 року межі вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 було погоджено з іншими землекористувачами сусідніх земельних ділянок, зокрема з Комерційним підприємством «Харківська дирекція будівництва метрополітену» - Начальником Управління Держкомзему м. Харкова щодо і земель загального користування.

25 липня 2013 року на підставі рішення 19 сесії Харківської міської ради VI скликання від 26 вересня 2012 року № 831/12 та рішення 23 сесії Харківської міської ради VI скликання від 17 квітня 2013 року № 1098/13 між Харківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди, предметом якого є земельна ділянка, кадастровий номер :14:008:0168, з земель житлової та громадської забудови, загальною площею 0,1885 га, строком до 31 грудня 2014 року, для будівництва торговельного центру з підприємствами побутового обслуговування (з урахуванням зносу нежитлової будівлі літ. «А-1» на просп. Перемоги, 64-Г у м. Харкові).

Відповідно до підпункту 12.1 додатку до рішення 23 сесії Харківської міської ради VIскликання «Про внесення змін до рішень Харківської міської ради з містобудівних питань» від 17 квітня 2013 року № 1098/13 внесено зміни в пункт 6 додатку № 2 до рішення 19 сесії Харківської міської ради VI скликання «Про надання земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об?єктів» від 26 вересня 2012 року № 831/12, доповнивши його підпунктами 6.6, 6.7 такого змісту: «6.6. Припинити КП «Харківська дирекція будівництва метрополітену» право користування частиною земельної ділянки площею 0,0713 га (державний акт на право постійного користування землею від 17 серпня 2011 року № 0001) на просп. Людвіга Свободи (від просп. Перемоги до окружної дороги) за його добровільною відмовою»; «6.7. Державний акт на право постійного користування землею від 17 серпня 2011 року № 0001 вважати таким, що втратив чинність з моменту прийняття даного рішення. КП «Харківська дирекція будівництва метрополітену» оформити земельну ділянку, що залишилася».

Згідно з пунктом 17 додатку до рішення № 36 сесії Харківської міської ради VI скликання від 24 грудня 2014 року № 1750/14 «Про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки юридичним та фізичним особам» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою та встановлення меж в натурі (на місцевості) із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ 0.,15) площею 0,1880 га, за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1». Надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки із земель територіальної громади м. Харкова із земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ 0.,15) площею 0,1880 га, за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1».

Рішенням Харківської міської ради від 25 лютого 2015 року № 1861/15 вирішено продати зазначену земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови площею 0,1885 га, кадастровий номер :14:008:0168, ОСОБА_1 за ціною 696 200,00 грн, для обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1».

Відповідно до пункту 3 додатку № 2 до рішення 40 сесії Харківської міської ради VI скликання від 24 червня 2015 року №1919/15 «Про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок юридичним та фізичним особам України» внесено зміни до пункту 4 додатка № 1 до рішення 39 сесії Харківської міської ради VI скликання від 25 лютого 2015 року № 1861/15 «Про продаж земельних ділянок юридичним та фізичним особам України» та додано підпункти 4.5-4.6 наступного змісту: «4.5 Припинити право користування земельною ділянкою площею 0,1885 га, за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди землі (номер запису про інше речове право: 2731800), укласти акт приймання-передачі земельної ділянки; 4.6. Враховуючи, що на земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташований об`єкт нерухомого майна літ. «А-1» (витяг про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 33726047, номер запису про право власності 8753406, реєстраційний номер об`єкта нерухомого :14:008:0168) присвоїти адресу: АДРЕСА_1 » (т. 1, а.с. 12).

На підставі вказаних рішень 17 лютого 2016 року між Харківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Галіщевою О. А., реєстровий номер 58.

Звертаючись до суду з позовом, керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (правонаступником якої є Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова) зазначив про недотримання Харківською міською радою вимог чинного законодавства при передачі в оренду, а в подальшому продажу земельної ділянки, що призвело до порушення прав та законних інтересів територіальної громади, які підлягають захисту в судовому порядку.

Правове обґрунтування

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно з частиною першою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина друга статті 124 ЗК України передбачає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (частина третя статті 124 ЗК України).

Частина перша статті 134 ЗК України встановлює, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

Обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірне майно незаконно вибуло з володіння його власника, то належним способом захисту його порушених прав у цих правовідносинах є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, однак прокурор у цій справі не заявив такої позовної вимоги.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, за відсутності вимог про витребування майна не є ефективним способом захисту права власника.

Аргументи касаційної скарги про те, що відмова у задоволенні позову через обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту порушеного права є перешкодою у доступі до правосуддя, а також аргументи касаційної скарги про те, що позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав, Верховний Суд відхиляє.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, кожна особа, звертаючись до суду, може вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Водночас аналіз положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Суди, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, мають зважати і на його ефективність з погляду статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Отже, законодавством України та судовою практикою врегульовано випадки такритерії того, коли неефективний спосіб правового захисту може бути підставою для відмови особі у позові. Водночас така відмова суду не є порушенням прав заявника на доступ до суду, а лиш кореляцією ефективності такого доступу.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи з принципу «jura novit curia», мали застосувати для вирішення спору у цій справі належні приписи юридичних норм, є необґрунтованими.

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд наголошує на тому, що застосування судом принципу jura novit curia («суд знає закони»), безпосередньо залежить як від предмета пред`явленого позову, так і від конкретних фактичних обставин, встановлених судом у кожній справі окремо.

У цій справі керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 (правонаступником якої є Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова) просив суд визнати незаконними та скасувати пункт 6 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 26 вересня 2012 року № 831/12; пункт 4 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради від 25 лютого 2015 року № 1861/15, а також просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 17 лютого 2016 року; наполягав на тому, що підставою позову у цих спірних правовідносинах є приписи статей 21, 203, 215 ЦК України, стаття 21 ЗК України та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», тому суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, розглянувши позов у межах предмета і підстав заявленого позову, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора у зв`язку з обранням ним неефективного способу захисту інтересів держави на спірну земельну ділянку.

Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 902/1592/15, від 18 березня 2019 року у справі № 908/1165/17, від 05 червня 2019 року у справі № 909/452/18.

За наведених вище обставин Верховний Суд вважає, що скаржник належним чином не обґрунтував необхідності застосування судами принципу jura novit curia («суд знає закони») при вирішенні цього спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 та у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 914/1507/23, від 14 грудня 2022 року у справі № 916/1674/18, від 18 січня 2023 року у справі № 904/115/22, від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували те, що цей позов спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності у сфері землекористування, зокрема інтересів права загальнодержавної власності - українського народу, а також інтересів територіальної громади міста Харкова, які є власниками спірної земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову у зв`язку із обранням прокурором неналежного способу захисту.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець