Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Ткаченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: П`ята Київська державна нотаріальна контора, про скасування арешту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: скасувати арешт нерухомого майна - частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 855673 від 25.07.2006 державним виконавцем Державної виконавчої служби у Шевченківському районі міста Києва, реєстраційний номер обтяження 3675806.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , а позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, оскільки є донькою померлого. Приватним нотаріусом КМНО Сєровою О.В. прийнято заяву позивачки про прийняття спадщини після смерті батька та відкрито спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію спадкової справи від 05.09.2024 № 78241186. Листом від 13.08.2025 приватний нотаріус повідомив, що для належного оформлення спадкового майна після смерті необхідно скасувати обтяження, накладене на частину квартири, що входить до складу спадщини та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене обтяження накладене на підставі постанови Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва АА № 855673 від 27.07.2006.

З метою з`ясування підстав накладення обтяження на частину спадкового майна, представником позивача було направлено адвокатські запити до Першої київської державної нотаріальної контори та до Шевченківського районного ВДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м. Київ). Листом від 15.05.2025 Шевченківський районний ВДВС ЦМУ МЮ(м. Київ) повідомив, що надати інформацію та копію постанови АА № 855673 від 27.07.2006 не вбачається можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження, в межах якого була винесена зазначена постанова, знищені у зв`язку із закінченням установленого строку їх зберігання. У той же час, станом на дату подання даної позовної заяви, відповіді на адвокатський запит від Першої київської державної нотаріальної контори, всупереч встановленому строку, представнику позивача не надходило.

Крім того, 04.08.2025 представником позивачки було подано заяву до Шевченківського РВДВС про зняття обтяжень на майно до відповідача у якому представник позивачки просив зняти арешт на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Листом від 21.08.2025 №29791/27.10-25 Шевченківський РВДВС повідомив, що перевіркою відомостей АСВП не встановлено виконавчого провадження в межах якого виносилась постанова АА № 855673 від 27.07.2006, оскільки повноцінне наповнення АСВП відбулося після винесення вищезазначеної постанови. Для з`ясування підстав накладення арешту в межах виконавчого провадження в якому виносилась постанова АА № 855673 від 27.07.2006 сторони виконавчого провадження можуть звернутися до Першої київської державної нотаріальної контори. Виключний перелік підстав для зняття арешту з майна боржника визначений статтею 59 Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відтак, позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав із позовом про скасування арешту на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Представник позивача та відповідач копію вищевказаної постанови отримали 21.09.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

24.09.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про долучення доказів.

22.10.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутності.

Інших заяв по суті справи не надійшло, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За наявних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного.

Заявницею у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 виданого 16.07.2019.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зроблено відповідний актовий запис № 14378.

ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

07.04.2000 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 119. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 .

30.01.2025 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишила прізвище ОСОБА_4 .

29.04.2015 ОСОБА_10 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №803. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 .

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідною донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

13.03.2001 між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1520.

05.09.2024 приватним нотаріусом Сєровою О.В. було розпочато спадкову справу № 15/2024 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

З інформаційної довідки № 437573967 від 30.07.2025 за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт №3675806 на підставі постанови ДВС у Шевченківському районі міста Києва АА № 855673 від 25.07.2006.

13.08.2025 листом приватного нотаріуса КМНО Сєрової О.В. роз`яснено, що для належного оформлення спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , необхідно скасувати обтяження накладене на частину квартири, що входить до складу спадщини та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

15.05.2025 листом Шевченківського ВДВС у м. Києві повідомлено, що станом на дату надання інформації надати копію постанови АА № 855673 від 27.07.2006, не виявляється можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження в межах якого виносилась вищезазначена постанова знищено за закінченням терміну зберігання.

31.07.2025 представник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) з заявою про скасування арешту на майно, а саме на частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 855673 від 25.07.2006 державним виконавцем ДВС у Шевченківському районі міста Києва, реєстраційний номер обтяження 3675806.

З відповіді Шевченківського ВДВС у м. Києві від 21.08.2025 вбачається, що перевіркою відомостей АСВП не встановлено виконавчого провадження в межах якого виносилась постанова АА № 855673 від 27.07.2006, оскільки повноцінне наповнення АСВП відбулося після винесення вищезазначеної постанови. Для з`ясування підстав накладення арешту в межах виконавчого провадження в якому виносилась постанова АА № 855673 від 27.07.2006 сторони виконавчого провадження можуть звернутися до Першої київської державної нотаріальної контори.

26.08.2025 Першою київською державною нотаріальною конторою повідомлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 реєстрація обтяження Першою київською державною нотаріальною конторою - не здійснювалась.

Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції.

За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)).

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ ( рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

За вказаних обставин, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, порушує права власника на мирне володіння своїм майном.

Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Статтею 5З Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій. Так, згідно п.п.1, 9 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ч.3ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно з п.4.16 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі по тексту Порядку), затвердженого наказом від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованим в МЮУ 22.02.2012 №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно п.4.18 пункту 4 глави 10 розділу II зазначеного Порядку, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття «майно» включає в себе, як «фактичне майно», так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» (заява № 48553/99).

Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд.

В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном.

Тому відмова у задоволенні позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на належне користування, володіння та розпорядження майном, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо.

З урахуванням викладеного, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 316, 321, 328, 386, 391, 1223, 1296 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10-13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 138-141, 209, 210, 244, 245, 258, 259, 263-266, 268, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код в , вул. Саксаганського, 110, м. Київ), третя особа: П`ята Київська державна нотаріальна контора (код в , вул. Машинобудівна, 8, м. Київ), про скасування арешту - задовольнити.

Зняти арешт нерухомого майна частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 855673 від 25 липня 2006 року державного виконавця Державної виконавчої служби у Шевченківському районі міста Києва, реєстраційний номер обтяження 3675806.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 04.11.2025.

Суддя: