Справа № 369/9426/25
Провадження № 4-с/369/83/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвій І.О.,

за участю секретаря Іларіонова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бучко Віталій Васильович, на дії приватного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року скаржник ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бучко Віталій Васильович.

Скаргу мотивував тим, що 05 листопада 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бучко Віталієм Васильовичем винесена постанова про відкриття ВП № 369/7253/16-ц від 09 червня 2021 року, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_3 , що становить 1 165 714,21 грн. у межах вартості спадкового майна.

05 травня 2025 року при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бучко Віталієм Васильовичем були винесені постанови про опис та арешт майна боржника, a саме земельних ділянок: кадастровий номер: :01:001:0116, площею 0,0598 га, та кадастровий номер: :01:001:0115, площею 0,025 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

За рішенням Києво Святошинського райсуду Київської області від 17 червня 2020 року (справа № 369/7253/16-ц), яке постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року залишено без змін, за скаржником в порядку спадкування визнано право власності на майно та стягнуто на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_3 , що становить 1 165 714,21 грн. у межах вартості спадкового майна.

Як зазначає скаржник, він як правонаступник померлого боржника має задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У випадку смерті спадкодавця його спадкоємці за рахунок наявних активів спадкової маси зобов`язані погасити наявну заборгованість. Тобто, стягнення заборгованості відбувається тільки за рахунок майна, яке передане у спадок.

Вищевказані земельні ділянки були набуті ОСОБА_1 особисто на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки у 2008 році.

На думку скаржника, приватним виконавцем неправомірно описані та накладений арешт на вищевказані земельні ділянки, чим було порушено його законні права та інтереси.

На підставі викладеного, скаржник просить суд:

1. Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бучко Віталія Васильовича, які полягають у незаконному винесенні постанов про опис та арешт майна боржника від 05 травня 2025 року у виконавчому провадженні № 7647473, якими описані та накладені арешти на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:001:0116, площею 0,0598 га, та кадастровий номер: :01:001:0115, площею 0,025 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна боржника від 05 травня 2025 року, згідно якої описано та накладений арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0116, площею 0,0598 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3. Визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна боржника від 05 травня 2025 року, згідно якої описано та накладений арешт на земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0115, площею 0,025 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2025 року скаргу залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

01 липня 2025 року до суду надійшла заява скаржника про усунення недоліків та усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 03 червня 2025 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2025 року провадження у справі за скаргою було відкрито та призначено до розгляду.

03 вересня 2025 року на адресу суду від приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бучко Віталія Васильовича надійшли заперечення на подану скаргу, в яких зазначив, що діяв в межах своїх повноважень та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Зауважив, що ст. 1282 ЦК України, на яку посилається скаржник, стосується виключно добровільного виконання вимог кредиторів спадкоємцями за спадкодавця в межах вартості успадкованого майна, а не в рамках примусового стягнення коштів через виконавче провадження. Крім того, зазначив, що примусове виконання рішення суду про стягнення боргу зі спадкоємців здійснюється за правилами Закону України «Про виконавче провадження», а ст. 1282 ЦК України застосовується на етапі вирішення судом спору про стягнення боргу. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Скаржник та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Будь-яких заяв, клопотань, станом на дату винесення рішення суду не надано.

Заінтересована особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бучко Віталій Васильович в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник заінтересованої особи стягувача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, скаргу просив залишити без задоволення у зв`язку з правомірністю дій приватного виконавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, перевіривши матеріали скарги, доводи, викладені у заявах по суті спору, дослідивши докази по справі, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бучко Віталія Васильовича знаходиться виконавче провадження № 76474739 з виконання виконавчого листа № 369/7253/16-ц виданого 09 червня 2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/7 частину боргу спадкодавця ОСОБА_3 , що становить 1165714,21 грн., у межах вартості спадкового майна.

05 травня 2025 року у рамках виконавчого провадження № 76474739 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бучко Віталієм Васильовичем винесено постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , а саме: земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0116, площею 0,0598 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0115, площею 0,025 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 2 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та порядку, які встановлені виконавчим документом та цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

При цьому, ані у Закону України «Про виконавче провадження», ані у виконавчому документі не визначено право або обов`язок виконавця визначити при здійсненні примусового виконання вартість спадкового майна, або ж встановлювати спадкову масу для визначення її вартості.

Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 18.09.2019 року по справі № 640/6274/16-ц: «...При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Враховуючи вищевикладені положення, вбачається, що доведення обсягу успадкованого майна та недостатності його вартості для задоволення вимог кредитора покладається виключно на спадкоємця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Звертаючись зі скаргою на дії приватного виконавця до суду, скаржник не надав доказів того, що вартість успадкованого майна є меншою ніж заборгованість спадкодавця. Без надання таких доказів, суд позбавлений можливості встановити межі відповідальності спадкоємця перед кредитором спадкодавця.

Суд зазначає, що як у чинному законодавстві, так і у виконавчому документі відсутня пряма вказівка, що необхідно звертати стягнення виключно на успадковане майно. Вказано лише те, що спадкоємець має задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Тобто виконавець має право та зобов`язаний звернути стягнення на кошти, розміщені на банківських рахунках спадкоємця, або ж звернути стягнення на інший об`єкт нерухомого майна спадкоємця, вартість якого є меншою за вартість успадкованого майна.

Аналогічний висновок викладено у постанові Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року по справі № 2-431/11.

При цьому, у ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємця. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємець боржника повинен відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 520/17508/15-ц.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Також слід зазначити, що при здійсненні виконавчого провадження відносно первинного боржника виконавець не обмежений у пошуку його майна та зверненні стягнення на нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, врахувавши наведені норми права, належним чином дослідивши надані докази, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні скарги, оскільки боржником не надано жодного документального підтвердження того, що приватний виконавець діяв не в межах Закону України «Про виконавче провадження», та не надано доказів, які свідчили б про неправомірність дій приватного виконавця при примусовому виконання судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 5, 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 5, 12, 13, 247, 259, 260, 268, 447-453 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бучко Віталій Васильович, на дії приватного виконавця, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту судового рішення.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА