Справа № 462/7433/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 жовтня 2025 року Залізничний районний суд міста Львова
в складі:
головуючого-судді Ліуша А.І.
з участю секретаря Поляниці А.М.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, скасування обтяження,-
позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, скасування обтяження. Вимоги позову мотивовано тим, що 02 листопада 2004 року, вона разом з відповідачем, який є її сином уклала договір довічного утримання. За умовами договору, позивачка передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру в АДРЕСА_1 , тоді як відповідач зобов`язувався надавати позивачці довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Вартість матеріального забезпечення, яке відповідач мав надавати їй становила 150 грн., на місяць. В той же час, вказує, що відповідач не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання, не надає матеріальну допомогу в розмірі 150 грн., не надає харчування, не створює умов для нормальної життєдіяльності та задоволення необхідних потреб, не здійснює жодного догляду та не надає іншої необхідної допомоги. Зі слів позивачки з 2012 року відповідач на територію України жодного разу не приїжджав. Враховуючи вищевикладене, просить суд її позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.
Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив позов задовільнити з підстав, що в ньому викладені.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
Судом було встановлено, що згідно договору довічного утримання від 02 листопада 2004 року, ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам?яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину уклали цей договір про те, що ОСОБА_2 , передає у приватну власність ОСОБА_3 , належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , тоді як ОСОБА_3 , зазначену квартиру приймає і зобов?язується надавати ОСОБА_2 , довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно п. 7 вказаного договору, вартість матеріального забезпечення встановлюється сторонами у розмірі 150 гривень в місяць. При цьому, сторони можуть окремо домовлятись в майбутньому про збільшення або зменшення вартості матеріального забезпечення з врахуванням можливої інфляції або індексації цін на окремі товари. Згідно п.8 вказаного договору, такий може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання або неналежного виконання цих умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку.
В матеріалах справи також міститься свідоцтво про право власності на житло від 20 вересня 1993 року, згідно якого квартира в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 .
Допитана в судовому засіданні 18 вересня 2025 року, свідок ОСОБА_4 , повідомила, що ОСОБА_2 , є дружиною її брата. ОСОБА_3 , наразі є єдиним живим сином позивачки. Їй відомо, що він навчався та проживав на росії. ОСОБА_5 приїжджати до України орієнтовно з 2012 року, але вони продовжують спілкуватися через месенджери. Повідомила, що починаючи з 2012 року він більше фінансово не допомагає позивачці, лише в телефонному режимі питає про її самопочуття та життя. Повідомила, що ОСОБА_2 , вже планувала переїхати на росію до відповідача, його дружина замовила транспорт, все оплатили, але її знайома відмовила її, оскільки та може не витримати дорогу.
Допитана в судовому засіданні 14 жовтня 2025 року, свідок ОСОБА_6 , повідомила, що з позивачкою вони є давніми сусідами, допомагали одна одній. Вказала, що їй відомо що відповідач є сином позивачки від першого шлюбу та він навчався та проживав на росії та має громадянство вказаної країни. В останні роки стан здоров`я позивачки погіршився, а ОСОБА_3 , приїжджав ще до 2014 року. Так, вказала що вона теж допомагала позивачці. Вказала, що їй відомо, що ОСОБА_3 , допомагав позивачці матеріально, а взагалі у неї був чоловік, тож вона і не потребувала допомоги відповідача. Вказала, що відносини між ними були гарними, вони постійно спілкувалися, а як почалася війна то стало трохи важче, тому вона приносила позивачці телефон iPhone, щоб вони могли спілкувалися по месенджерах. Вказала, що підказала позивачці що потрібно на когось переоформити квартиру, щоб їй хтось допомагав, поки син на росії.
Як вказує ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) визначені ст. 756 ЦК України, яка вказує, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.
Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Так, в ході розгляду справи, представник позивачки намагався довести факт невиконання відповідачем умов договору довічного утримання. В той же час, представником не було надано жодного належного та допустимого доказу який би підтвердив вказане.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з пункту 8 оспорюваного договору, розірвання його можливе лише за взаємною згодою сторін, а у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору та відмови однієї зі сторін від добровільного розірвання виключно в судовому порядку. Таким чином, ініціювання судового розгляду з вимогою про розірвання договору потребує обґрунтування порушення його істотних умов та надання належних і допустимих доказів, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Однак, представником позивачки таких доказів надано не було: в матеріалах справи відсутні банківські виписки, що підтверджували відсутність перерахувань коштів відповідачем, а також відсутні будь-які письмові документи, що могли б підтвердити факт невиконання ним обов`язків, визначених договором. За таких обставин твердження представника про невиконання відповідачем умов договору є голослівними та не підтвердженими жодними об`єктивними доказами, що виключає можливість визнання таких обставин встановленими.
Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що сучасні способи комунікації та переказу коштів дають змогу надавати допомогу рідним незалежно від місця перебування. Допомога може здійснюватися дистанційно шляхом перерахунку коштів, оплати товарів або послуг онлайн, чи замовлення доставки необхідних речей. Представником позивачки не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач не здійснював допомоги в подібний спосіб. Таким чином, сам по собі факт можливої відсутності відповідача на території України протягом певного часу не є безумовним доказом невиконання ним договірних зобов`язань, тим більше за відсутності конкретних даних про припинення будь-яких форм матеріальної підтримки.
Також, суд критично оцінює доводи представника позивачки про те, що відповідач із 2012 року не приїжджав на територію України. Ці твердження не підтверджені жодними документальними доказами, натомість були спростовані свідком ОСОБА_6 , яка повідомила, що відповідач перебував в Україні принаймні до 2014 року. Водночас, представником позивачки не подано жодного належного та допустимого доказу, який би підтвердив, що відповідач дійсно не перебував на території України після цієї дати.
Крім того, суд звертає увагу на те, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 квітня 2025 року, за клопотанням представника позивача, було витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину відповідачем державного кордону. Однак, надання такої інформації стало неможливим через відсутність у матеріалах справи дати народження відповідача. Враховуючи, що позивачці як матері ОСОБА_7 , достеменно відомі всі анкетні дані її сина, у тому числі дата народження, представник мав усі можливості надати ці відомості для виконання ухвали суду, однак безпідставно цього не зробив. Такі дії, на переконання суду, свідчать про неналежне виконання представником процесуальних обов`язків та про те, що внаслідок цього, суд був позбавлений можливості отримати об`єктивні відомості, які могли б підтвердити або спростувати факт виїзду відповідача за межі України, на які посилається і сам представник позивачки. Відтак, усі доводи представника з цього приводу залишаються недоведеними, а наведені ним аргументи припущеннями, що не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Суд також звертає увагу на показання свідка ОСОБА_4 , допитаної в судовому засіданні, яка чітко повідомила, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відбувалося безпосереднє спілкування щодо можливості розірвання договору, і при цьому відповідач висловив згоду на таке розірвання, не заперечуючи проти цього. З огляду на наведене, суд вважає, що твердження представника позивачки про неможливість розірвання договору без звернення до суду є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи. Більш того, відповідно до пункту 8 самого договору, розірвання за взаємною згодою сторін не потребує звернення до суду, оскільки сторони мають право самостійно врегулювати це питання шляхом підписання відповідної угоди. Представником позивачки не наведено жодних доказів того, що відповідач ухилявся від оформлення такої згоди чи створював будь-які перешкоди для її досягнення. Навпаки, із показань свідка вбачається, що саме з боку відповідача проявлялася готовність до конструктивного вирішення ситуації без судового втручання.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відсутні будь-які об`єктивні підстави для судового розірвання договору, оскільки відсутній сам предмет спору сторони, за свідченнями свідків, не перебувають у конфлікті щодо цього питання.
Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 надали узгоджені, послідовні та логічні показання, відповідно до яких між сторонами справи і на теперішній час зберігаються доброзичливі стосунки та регулярне спілкування через месенджери. Зі слів свідка ОСОБА_4 , їй відомо, що позивачка ОСОБА_2 , навіть планувала переїзд на росію до відповідача, та його дружина самостійно організувала та оплатила транспорт для її перевезення. Лише з огляду на стан здоров`я позивачки та за порадою знайомої вона відмовилася від цієї поїздки. Такі обставини беззаперечно свідчать про відсутність будь-якого конфлікту між сторонами та підтверджують, що відповідач не лише не уникає виконання умов договору, але й продовжує проявляти турботу та підтримку щодо позивачки.
Крім того, свідок ОСОБА_6 повідомила, що їй достеменно відомо про надання відповідачем матеріальної допомоги позивачці. Водночас вона зазначила, що у період, коли позивачка перебувала у шлюбі, вона фактично не потребувала фінансової підтримки від відповідача. З цих показань вбачається, що відсутність певних переказів чи інших проявів допомоги у той час не може розцінюватися як невиконання умов договору, адже сама позивачка не виявляла бажання отримувати таку допомогу.
Суд також зауважує, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , не є особами, які перебувають із позивачкою постійно /адже в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили зворотнє/, тому їхні свідчення обмежуються лише тими обставинами, які вони спостерігали безпосередньо. Вони не можуть достеменно підтвердити або спростувати факт систематичної матеріальної чи іншої підтримки відповідача, оскільки не володіють повною інформацією про всі аспекти життя позивачки. На переконання суду, об`єктивно та беззаперечно повідомити про такі обставини могла б лише сама позивачка ОСОБА_2 , однак її представник, маючи таку можливість, не заявив клопотання про її допит, чим позбавив суд можливості всебічно перевірити доводи позову, поданого від її імені.
Отже, враховуючи наведене, а також відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів, які б підтверджували факти невиконання відповідачем умов договору чи наявність будь-яких перешкод у розірванні договору за взаємною згодою сторін, суд приходить до висновку про необґрунтованість поданого позову, а тому, в його задоволенні слід відмовити за безпідставністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,
в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, скасування обтяження, - відмовити за безпідставністю.
Повний текст рішення складено 04 листопада 2025 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.І. Ліуш