справа № 377/555/25 головуючий у суді І інстанції Малишенко Т.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 20 серпня 2025 року в частині відмови у стягненні судових витрат, постановлену під головуванням судді Малишенко Т.О., у м. Славутич, Київської області, повний текст судового рішення виготовлений 20 серпня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів на дитину.

Ухвалою суду від 22 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

30 липня 2025 року до Славутицького міського суду через «Електронний суд», від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Андрушко Алли Володимирівни надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

07 серпня 2025 року до Славутицького міського суду через «Електронний суд», від представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Старкова І.О. надійшло клопотання про долучення доказів, в яких просили стягнути з позивача поштові витрати та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень.

Ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 20 серпня 2025 року заяву представника позивача задоволено. Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів на дитину залишено без розгляду. У задоволенні клопотання представника третьої особи ОСОБА_1 ,адвоката Старкова І.О. про стягнення поштових та судових витрат на правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у стягненні судових витратчерез неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 , на користь третьої особи, ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. (та поштові витрати в розмірі 372, 80 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції послався на частину п`яту статті 142 та частину дев`яту статті 141 ЦПК України, але застосував їх вибірково та неправильно, не врахувавши загальний контекст поведінки позивача. Суд першої інстанції зазначає, що представником третьої особи не надано суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Це твердження є правильним, але лише в ізольованому від обставин справи контексті. Суд першої інстанції не дав оцінки комплексу дій позивача, які були викладені у поясненнях третьої особи і свідчили про системну недобросовісну поведінку та зловживання процесуальними правами, спрямовані на уникнення виконання аліментних зобов`язань.

Постановляючи ухвалу в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, представником третьої особи не надано суду належних доказів на підтвердження того, що позивачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як то передбачено вимогами ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч.1 ст. 55 Конституції України, пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.4 ЦПК України.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

У ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Зазначене узгоджується із викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 1, п.1 ч.2 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17 (адміністративне провадження № К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18 (адміністративне провадження № К/9901/16400/19, № К9901/16405/19).

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Саме факт подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Аналогічного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 листопада 2020 року (провадження №61-16711св19).

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2025 року до Славутицького міського суду через «Електронний суд», від представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Старкова І.О. надійшло клопотання про долучення доказів, в яких представника третьої особи просив стягнути з позивача поштові витрати та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 гривень.

В апеляційні скарзі сторона третьої особи зазначає, що суд першої інстанції не дав оцінки комплексу дій позивача, які були викладені у поясненнях третьої особи і свідчили про системну недобросовісну поведінку та зловживання процесуальними правами, спрямовані на уникнення виконання аліментних зобов`язань. У поясненнях третьої особи (які були подано ще до заяви про залишення позову без розгляду) було детально викладено обставини, що свідчать про недобросовісність дій позивача, а саме: 1) Позов про зменшення розміру аліментів був поданий одразу після стягнення з позивача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, що свідчить про намір уникнути виконання зобов`язань. 2) Позивач штучно створив додаткове аліментне зобов`язання, отримавши судовий наказ про стягнення аліментів на користь відповідача ( ОСОБА_4 ), яка проживає з ним, що є маніпулятивним інструментом для зменшення офіційно доступного для стягнення доходу. 3) Була згадана інша, паралельна справа (№377/555/25), яка свідчить про цілеспрямовану стратегію позивача щодо мінімізації аліментного навантаження. Всі ці обставини вказують на те, що спір виник внаслідок недобросовісних, необґрунтованих дій позивача, а не внаслідок реальної зміни його матеріального стану, як він намагався це подати.

При цьому, вказані представником третьої особи в апеляційній скарзі дії позивача не дають підстав для визнання їх необґрунтованими, так як звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені третьою особою витрати на правову допомогу.

Колегія суддів виходить із системного тлумачення положень ч.ч. 5,6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України та зазначає, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст.142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/64/23 (провадження № 61-8686св23).

Подана заява не містить жодних доводів та обґрунтувань в частині не обґрунтованих дій позивача, які третя особа мала довести та які б могли бути перевірені судом, (Постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року (провадження №61-16711св19), а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до задоволення заяви.

В даному випадку самостійний аналіз судом матеріалів справи та пошук обставин, які б могли свідчити про не обґрунтованість дій позивача, без відповідних доводів та посилань у поданій заяві, не відповідав би принципу диспозитивності цивільного процесу, оскільки очевидно такі дії були б вчинені з порушенням основних засад цивільного судочинства, визначених п. 5 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 20 серпня 2025 року в частині відмови у стягненні судових витратзалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.