Справа №705/4360/24
2/705/692/25
19 вересня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Піньковського Р.В.
при секретарі Романовій О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань Черкаської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне.
Вона уклала шлюб з відповідачем 18 травня 1975 року, який був розірваний 10.06.2004.
За період перебування у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу від 07.04.1983 вона разом з відповідачем за спільні кошти подружжя придбали будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1360 кв.м. Стороною з боку покупця було зазначено її, на той момент, чоловіка.
Згідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 13.09.1990 та дозволу на виконання будівельних робіт, виданих на ім`я ОСОБА_2 , придбаний будинок переобладнано в літню кухню та за рахунок спільних коштів і зусиль подружжя побудовано новий житловий будинок в липні 1992 року.
Позивач зазначає, що її трудова діяльність розпочалася ще до одруження, а саме з 1972 року, і вона переважно займала посади старшого бухгалтера. З 22.04.2004 їй призначена пенсія по інвалідності.
У новому побудованому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вона проживала разом з відповідачем навіть після розірвання шлюбу, до 2007 року на постійній основі. З 2007 року, на прохання доньки, з метою допомоги догляду за онуками, вона переїхала проживати за адресою реєстрації та періодично проживала за вищевказаними двома адресами. Жодних перешкод у користуванні спільним будинком відповідач не чинив та не порушував її прав на будинок до 23.02.2024.
На адвокатський запит від 28.06.2024 щодо надання інформації про завершення будівництва та про введення в експлуатацію завершених об`єктів нерухомості, введення в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , Уманський виробничий відділок КП «ЧООБТІ» листом від 03.07.2024 повідомив, що новий житловий будинок побудований у 1992 році та, що документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єктів, не вимагається (побудованих до 05 серпня 1992 року).
Згідно правовстановлюючих документів житловий будинок та погріб, за вищевказаною адресою, побудовані у липні 1992 року. На момент спорудження у будинку наявна електрика, водопровід, каналізація, газопровід та газове опалення.
Використовуючи вимоги законодавства щодо не вимагання при реєстрації права власності документу, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, побудованих до 05 серпня 1992 року, ОСОБА_2 , 23.02.2024 зареєстрував право власності на закінчений у 1992 році будівництвом об`єкт, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на себе, про що їй, у свою чергу, стало відомо з Державного реєстру речових прав.
Також позивач вважає, що звертаючись до суду з цим позовом, вона не пропустила визначений законом строк позовної давності, оскільки таке право у неї виникло після реєстрації відповідачем 23.02.2024 за собою права власності на спільно побудований та завершений у липні 1992 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки позивач вважає, що такими діями відповідача порушено її права, як співвласника, щодо побудованого ними у період перебування у шлюбі житлового будинку, який був завершений у липня 1992 року, а тому не вимагалися документи про здачу житлового будинку в експлуатацію і на той момент будинок був готовий в експлуатацію, усі комунікації були діючими, вона і вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Просить суд визнати будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею, ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, на адресу суду від представника позивача надійшла письмова заява, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність її довірителя, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Суд враховує, що чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Уманському району Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 71 від 10 червня 2004 року. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище ОСОБА_4 .
Згідно листа КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03.07.2024 за вих. № 78 старий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Уманською держнотконторою 07.04.1983 за р№ 1-825, переобладнано під літню кухню. Також вказано, щозгідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 276 від 13.09.1990 та дозволу на виконання будівельних робіт № 11 від 03.02.1992, побудовано новий житловий будинок у 1992 році. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єктів не вимагається, побудованих до 05 серпня 1992 року. В підтвердження наданої інформації надано копію інвентаризаційної справи.
Так, згідно дублікату договору купівлі-продажу, укладеного 07 квітня 1983 року, посвідченого Чорноус І.Г., старшим державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-825, ОСОБА_2 купив належний ОСОБА_5 будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці, розміром 1360 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташований один глинобитний, обкладений цеглою, критий асбофанерою житловий будинок загальною жилою площею 12,8 кв.м, два сараї під літ. «Б», «Г», вбиральня під літ. «Д», забор (паркан) під № 1. Вартість вказаного майна становить 9000 карбованців, які покупцем сплачено продавцю повністю.
Копію оригіналу вказаного договору купівлі-продажу було витребувано Уманським міськрайонним судом Черкаської області від державного нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Черкаського обласного державного нотаріального архіву.
Також нотаріусом надано пакет документів, підтверджуючих право власності попереднього власника, продавця ОСОБА_6 .
У відповідності до дозволу № 11 датованого 03 лютого 1992 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення № 276 від 13.09.1990, надано дозвіл на будівництво житлового будинку, переобладнання старого будинку на літню кухню та знесення сараю. Строком завершення таких робіт визначено 03 лютого 1995 року.
Матеріали інвентаризаційної справи містять план схему будинковолодіння та експлікацію внутрішніх будівель житлового будинку.
Згідно характеристики на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок «А-2» реконструйований у липні 1992 року, при цьому, інженерне обладнання будинку включає в себе: електрику, водопровід, каналізацію, газопровід та газове опалення. Також у липні 1992 року були наявні погріб «Ж» та вимощення І.
Також матеріали інвентаризаційної справи мітять оцінювальний акт на будинок літ. «А» побудований у 1992 році та господарських будівель, плани кожного поверху новозбудованого будинку та його експлікацію.
Згідно архівного витягу від 18.07.2024 за № 453-10/01-23/01, архівного відділу Уманської міської ради, рішенням № 276 від 13.09.1990, виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів Котельнікову (зазначено з виправленням так у документі) ОСОБА_7 , що проживає по АДРЕСА_1 , побудувати новий житловий будинок. Старий будинок переобладнати в літню кухню. Сараї знести. Зобов`язати ОСОБА_2 в місячний строк оформити технічну документацію в архітектурно-планувальному бюро та протягом 3 років з дня одержання документів побудувати і здати в експлуатацію будинок.
Згідно архівного витягу від 28.06.2024 за № 402-10/01-23/01, архівного відділу Уманської міської ради, 58 сесією (позачерговою) Уманської міської ради від 28.02.2006, ОСОБА_2 передано в приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м для обслуговування жилого будинку та площею 889 кв.м для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки голови квартального комітету № 1 виконавчого комітету Уманської міської ради від 06.07.2024 за № 62, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2007 року проживала в АДРЕСА_1 , що також підтверджується письмовими поясненнями свідків.
Так, ОСОБА_8 , 24.07.2024 надала письмові пояснення про те, що її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали будинок, який переобладнали в літню кухню та за рахунок спільних коштів та зусиль побудували новий житловий будинок у липні 1992 року. У новому будинку за адресою АДРЕСА_1 , вони проживали разом навіть після розірвання шлюбу до 2007 року. Батьки спілкувалися навіть під час другого шлюбу батька, після розірвання якого батьки знову зійшлися. Мати періодично проживала з її сім`єю та з батьком, оскільки останній потребував допомоги по господарству і на присадибній земельній ділянці. Жодних перешкод у проживанні за вищевказаною адресою матері батько не чинив до 23 лютого 2024 року.
Згідно письмових пояснень ОСОБА_9 , остання зазначила, що її сусіди ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , побудували новий будинок в липні 1992 року, у якому і проживали разом та вели спільне господарство. В 2007 році ОСОБА_1 переїхала до дітей, бавити онуків, але періодично проживала і по АДРЕСА_1 . Бачила, як остання працювала на городі та прибирала присадибну ділянку. Ще восени 2023 року бачила, як ОСОБА_1 за цією адресою саджала малину на городі. Часто бачила, як вона виносила сміття та прибирала двір.
У зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища відповідача, судом під час розгляду справи з Уманського відділу Міграційної служби Центрально-Південного міжрегіонального управління ДМС України було витребувано інформацію від 03.01.2025 за вих. № 7113-19/7113.1-25, у відповідності до якої, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Легедзине Тальнівського району Черкаської області, документований паспортом громадянина України зразка 1994 року серії НОМЕР_3 , виданим 20.03.1997 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області на прізвище « ОСОБА_10 », у зв`язку з обміном паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_4 , виданим 20.09.1980 МВВС Черкаської області; 30.01.2007 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області його було документовано паспортом серії НОМЕР_5 на прізвище « ОСОБА_4 » у зв`язку з втратою паспорта НОМЕР_3 , виданого 20.03.1997 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області; 24.11.2009 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області його було документовано паспортом серії НОМЕР_6 на прізвище « ОСОБА_10 » у зв`язку із зіпсуттям паспорта серії НОМЕР_5 , виданого 30.01.2007 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області.
Враховуючи вищевикладене, паспорт серії НОМЕР_5 на прізвище « ОСОБА_4 », виданий 30.01.2007 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області був дійсний до видачі 24.11.2009 Уманським МВ УМВС України в Черкаській області паспорта серії НОМЕР_6 на прізвище « ОСОБА_10 ».
Враховуючи, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 18.05.1975 по 10.06.2004, майно придбане у вказаний період, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України.
У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання щодо визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку, який було придбано у період їх шлюбу. Як було встановлено в судовому засіданні, дійсно у вищевказаний період, а саме 07.04.1983, відповідач ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та в подальшому отримав дозвіл на реконструкцію вказаного будинку та можливість побудувати новий житловий будинок за вищевказаною адресою. Новий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був завершений будівництвом та оснащений усіма необхідними комунікаціями у липні 1992 року, що підтверджено матеріалами цивільної справи.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». (втратила чинність).
Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 623/214/17.
З технічної документації житлового будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що житловий будинок був завершений будівництвом у липні 1992 року.
За таких обставин вказаний будинок, не є об`єктом нерухомого майна, що підлягає проходженню процедури прийняття в експлуатацію та не вважається самочинним будівництвом в розумінні ст. ст. 316, 317, 376 ЦК України, оскільки факт існування даного об`єкта нерухомого майна засвідчений відповідним технічним паспортом.
Таким чином, є доведеним факт придбання (його побудови) житлового будинку у період існування шлюбу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , а тому такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Разом з тим, відповідач у 2024 році, не перебуваючи з позивачем у зареєстрованому шлюбі, самостійно, без урахування прав та інтересів позивача, здійснив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та зареєстрував лише за собою право власності на спірний житловий будинок.
Сутність поділу спільного майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Положеннями ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2024 року по справі №712/3590/22.
За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення і вважає за можливе здійснити поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, зокрема судовий збір покладається на відповідача. Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_7 , то відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з цим позовом, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави відповідний розмір судового збору з урахуванням ціни позову.
Згідно матеріалів справи ціна позову становить 2 070 056,00 грн., що відповідає дійсній вартості об`єкту спільної сумісної вартості подружжя, що підлягає поділу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про судовий збір» розмір судового збору дорівнює одному відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки в даному випадку один відсоток від ціни позову перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму, то з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 355, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя:
- визнати за ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- залишити у власності ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_8 ) 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Повне судове рішення складене 29.09.2025.
Суддя: Р. В. Піньковський