Провадження № 2/466/918/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючий суддя Едер П. Т.

секретар с/з Якубів І. О.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача Максимишин І. Б.

представника відповідача Ільків Г. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ільків Галини Михайлівни про витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

21 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, в якому просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без будь-якої сторонньої допомог та участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_2 .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтування позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що в період з 17 січня 2020 року до 20 липня 2022 року він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Городоцького районного суду м. Львова. Від подружнього життя в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Дитина проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що попри документальне розірвання шлюбу ще до розірвання шлюбу більше року вони, фактично припинили проживати як подружжя, при тому, що сама відповідачка покинула його та залишила малолітнього сина. У нього був зв`язок з нею лише в телефонному режимі, хоч знав що вона жива та перебуває за межами України.

Позивач зазначає, що з даного часу, відповідачка самоусунулась від виховання їхнього сина, який залишився проживати з ним. Дитина взагалі не знає відповідачку як маму. У серпні 2022 року відповідачка приїхала у м. Львів, нікого не повідомила про свій приїзд та прийшовши у дитячий садочок намагалась забрати його зі собою. Вихователі дитячого садочка його зразу ж повідомили, що невідома їм жінка представила себе як матір та хоче забрати сина. Коли він прибув то не застав відповідачку та забрав сина додому. В подальшому зв`язався з нею та остання повідомила, що можливо приїде в у жовтні 2022 року. Повідомила, що він має займатись доглядом та вихованням сина, оскільки в неї немає часу і вона зайнята своєю роботою за межами України.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Указом Президента України за № 64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан, який діє до цього часу. Позивач може бути у будь-який час мобілізований, і фактично неповнолітня дитина залишиться одна, без батька, який одноособово утримує і самостійно виховує свою малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виховується позивачем самостійно, без участі матері ОСОБА_2 , яка з 17.07.2021 перебуває за кордоном і влаштовує своє особисте життя.

Відповідно, у разі підтвердження факту того, що Позивач самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітнім чином без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері, Позивач зможе отримати право на відстрочку від призову під час мобілізації та матиме не тільки передбачені законодавством України обов`язки, а й право на виховання дитини, яку отримує та самостійно виховує без участі матері свою малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач підтверджує наступними доказами: рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 22.07.20 по справі № 441/556/22, яким задоволено позов ОСОБА_2 ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17.01.2020 у Виконавчому комітету Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, актовий запис № 01; позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , поданої до Городоцького районного суду Львівської області про розірвання шлюбу, в якій представник позивача ОСОБА_2 підтверджує факт перебування відповідачки за кордоном і зазначає, що заперечує щодо виховання дитини ОСОБА_3 проживання дитини разом з батьком; актами обстеження житлово - побутових умов, складеними 31.08.2022, 31.05.2023, 07.03.2024, 02.09.2024 ООББ «Під Голоском 4Б»; довідкою за № 14 від 07.03.2024, виданої закладом дошкільної освіти (ясла садок) № 8 Львівської міської ради; довідками № 867 від 11.08.2022, № 367 від 25.05.2023 та № 116 від 08.03.2024 сімейного лікаря; довідкою від 25.08.2022 приватного закладу «Англоленд Барселона»; копією закордонного паспорта громадянина України ( ОСОБА_2 ) для виїзду за кордон за № НОМЕР_3 від 07.07.2021, орган, що видав 4653; відповіддю за № 19-486/1824 від 04.01.2024 Державної прикордонної служби України про те, що відповідачка перебуває за кордоном.

З врахуванням викладеного, позивач змушений звернутися до суду.

Обґрунтування заперечень відповідача.

Письмовий відзив на позовну заяву відповідачкою ОСОБА_2 у встановлений судом термін до суду подано не було.

Пояснення третіх особі.

08 січня 2025 на адресу суду надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43, 181 ЦПК України щодо заявлених вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини представника третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради у яких зазначає, що зі змісту заявлених вимог вбачається, що ОСОБА_2 не порушувала прав ОСОБА_1 ОСОБА_1 не надав доказів порушення його прав саме ОСОБА_2 . На їхню думку навпаки, ОСОБА_1 зазначає, що рішення йому необхідне для отримання відстрочки від мобілізації. З цього вбачається, що позивач вирішує своє право про наявність права на звільнення від мобілізації, що явно виходить за межі сімейних відносин. Враховуючи наведене, вважають що ОСОБА_1 не довів порушення його прав ОСОБА_2 . Відповідно немає підстав для судового захисту прав позивача, які не порушувалися відповідачкою.

Письмових пояснень представником третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 не надавалися.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2024 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) від 23 січня 2025 року задоволено клопотання позивача та його представника про допит позивача в якості свідка.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) від 23 січня 2025 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про виклик свідків.

Ухвалою суду Шевченківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2024 року залучено до участі у справі третьою особою, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду Шевченківського районного суду м. Львова від 21 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 травня 2025 року витребувано із Шевченківського районного суду міста Львова матеріали судової справи судової справи № 466/6702/22.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів та висновки суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Максимишин І. Б. позовну заяву підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданій до суду позовній заяві. Просили заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Ільків Г. М. заперечила позовні вимоги, вважає позовні вимоги необґрунтованими, просила відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 16 червня 2025 відповідач ОСОБА_2 пояснила, що в силу свого матеріального становища вона перебуває за кордоном. Вона відповідачка, готова займатись вихованням дитини її утриманням та належно виконувати свої обов`язки матері, але позивач їй у цьому перешкоджає. Пояснила, що матеріальним забезпеченням дитини ОСОБА_3 вона займається, що підтверджено платіжними документами. Через неприязні відносини з позивачем склалась така ситуація, що через поведінку позивача вона не в змозі постійно бути з сином. Вважає, що факт самостійного виховання позивачем їхнього спільного сина не може бути підтверджено, просила відмовити в позовних вимогах.

У судовому засіданні 12 серпня 2025 представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Миргород В. В. позовні вимоги заперечив, надав пояснення аналогічні письмовим поясненням. 28.10.2025 на електронну адресу суду представник ОСОБА_4 подав клопотання, у якому просив судове засідання проводити без його участі.

У судове засідання третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 належно уповноваженого представника згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не забезпечив, однак 10.09.2025 на адресу суду надійшло клопотання начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 про розгляд справи за відсутності їхньої сторони.

Заслухавши пояснення сторін та свідків по даній справі, що допитані в судовому засіданні, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

У Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Судом встановлено, що позивач з відповідачкою в період з 17 січня 2020 року до 20 липня 2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Згідно рішення Городоцького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року шлюб розірвано.

Від подружнього життя в подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 .

Згідно з актами обстеження житлово - побутових умов, складеними 31.08.2022, 31.05.2023, 07.03.2024, 02.09.2024 ООББ «Під Голоском 4Б» та відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади № 003940-ШРА дитина ОСОБА_3 проживає з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою за № 14 від 07.03.2024, виданої закладом дошкільної освіти (ясла садок) № 8 Львівської міської ради встановлено, що дитину ОСОБА_3 в заклад дошкільної освіти приводить і забирає батько ОСОБА_1 .

Згідно із довідками № 867 від 11.08.2022, № 367 від 25.05.2023 та № 116 від 08.03.2024 сімейного лікаря встановлено, що дитина ОСОБА_3 на огляд до сімейного лікаря з`являвся в присутності батька ОСОБА_1 , мама дитини не була присутня.

Відповідно до довідки від 25.08.2022 приватного закладу «Англоленд Барселона» встановлено, що ОСОБА_1 особисто приводив та забирав сина ОСОБА_3 з ПЗ «Англоленд Барселона» в період з 21.04.2021 по 23.08.2022. За вказаний період часу мама ОСОБА_6 , ОСОБА_2 приводила сина у ПЗ «Англоленд Барселона» в супроводі батька лише один раз.

Згідно долученої представником відповідачки копії трудового договору встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 з 01.02.2024 працює на посаді загального адміністратора в ТОВ Сока Консалтінг.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 будучи допитаний як свідок, пояснив, що ще до розірвання шлюбу більше року вони з відповідачкою фактично припинили проживати як подружжя, при тому, що сама відповідачка покинула його та залишила малолітнього сина. У нього був зв`язок з нею лише в телефонному режимі, хоч знав що вона жива та перебуває за межами України. Зазначає, що дитина взагалі не знає відповідачку як маму. Також відповідачка повідомила, що він має займатись доглядом та вихованням сина, оскільки в неї немає часу і вона зайнята своєю роботою за межами України.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка проживає в сусідньому під`їзді повідомила, що вихованням ОСОБА_6 займається батько ОСОБА_1 , зазначила, що її дитина ходить в один садок з Макарієм і мати ОСОБА_6 вона не бачила. Бачить дитину лише з татом ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка являється мамою відповідачки ОСОБА_2 , колишньою тещою ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_3 зазначила, що її донька проживає за кордоном, внук проживає з батьком ОСОБА_1 .. Також зазначила, що надала нотаріально завірену заяву, якою не заперечила щодо проживання ОСОБА_1 (її колишнього зятя) разом з її малолітнім онуком ОСОБА_3 (до досягнення ним повноліття або обрання її онуком іншого місця проживання по досягненню ним чотирнадцятирічного віку) в належній їй квартирі АДРЕСА_2 та не заперечила щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в належній їй квартирі АДРЕСА_2 . Вказала, що її донька не має відповідального відношення до виховання дитини, тому доглядом дитини займається позивач.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відмовитися від своїх сімейних обов`язків неможливо. Натомість з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються належними доказами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися Загалом Сімейний кодекс України виходить з того, що виховання та утримання дитини здійснюється батьками за взаємною згодою. У тому випадку, якщо права дитини порушуються одним з батьків, хто проживає окремо то такий спір може бути вирішений судом за позовом батька з ким проживає дитини. Зокрема може бути заявлений позов про стягнення аліментів, про позбавлення батьківських прав, відібрання дитини тощо (ст.ст. 164, 170, 181 СК). Наведені норми вказують на те, що батьки мають рівні права на виховання дитини. спілкування з нею та не залежить від того з ким проживає дитина. Перешкоджання в реалізації таких прав є не право згідною поведінкою та вочевидь шкодить правам та інтересам дитини и є перешкодою у розвитку, не узгоджується з повагою до прав дитини та її людської гідності. З цього слід зробити висновок, що лише факт проживання дитини з одним з батьків само по собі не свідчить про самостійне виховання дитини. Той з батьків який проживає окремо має рівні права на виховання дитини з тим з батьків з ким дитина проживає. Такі права можуть бути обмежені лише у судовому порядку.

Здійснення прав й обов`язків одним з батьків без права іншого. Проте про відсутність права іншого з батьків слід розуміти так, що той щонайменше позбавлений прав або дитину було відібрано. Втім такі заходи мають бути застосовані відповідним судовим рішенням. Відносно ОСОБА_2 такі судові рішення не ухвалювалися. З наведених обставин вбачається та ОСОБА_1 не доведено, що припинилися взаємні права і обов`язки між дитиною та матір`ю, а тому немає підстав стверджувати, що позивач самостійно виховує та утримує дитину.

Враховуючи наведене у сукупності констатує, що ОСОБА_1 не довів, що виховує дитину самостійно адже ОСОБА_2 теж має такі саме права й обов?язки щодо виховання дитини, тому суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є передчасними.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини.

Зміненою частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Суд звертає увагу, що саме по собі встановлення судом факту самостійного виховання дитини батьком не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі № 462/5368/16-ц зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог, тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п.3 ст.9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч.3 ст.11 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 523/6990/19 (провадження № 61-5210св21), зазначено, що «законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею ст.153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 157 СК України визначає порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Той із батьків, за яким згідно рішення суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України.

Позивач в позовній заяві зазначив, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні та самостійному вихованні. Проте, проживання дитини окремо від матері в силу ст. 141 СК України не впливає на обсяг її прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім цього суд зауважує, що за цим позовом позивач фактично намагається юридично закріпити за собою статус «одинокого батька», при цьому не позбавляючи відповідача батьківських прав. Однак, така ситуація суперечила б самій суті цього статусу і не відповідає інтересам дитини.

Так, судом встановлено, що позивач звертався до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , однак ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2023 позов залишено без розгляду.

Суд також звертає увагу на обраний позивачем спосіб захисту власних інтересів, який є важливим для належного захисту інтересів дитини у спорі між її батьками.

Так, відповідно до частини 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 СК України).

Однак за таким позовом, який обрав позивач, фактично усувається участь органу опіки та піклування, яка була б обов`язковою у разі пред`явлення позову щодо участі одного з батьків у вихованні дитини або про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо).

Суд вважає за необхідне зазначити, що в силу ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей, а позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання дитини сторін сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мати умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх батьківських прав.

Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Стороною позивача не надано жодних доказів, що в питанні виховання сина ОСОБА_3 відповідачка умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Крім того, судом не спростовано, що дитина підтримує спілкування з матір`ю та, як відповідачка в судовому засіданні пояснила, що вона приймає участь в утриманні дитини та намагається бачитись з сином, однак позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з ним. Пояснила, що перебуває за межами України за кордоном через скрутне матеріальне становище, що на переконання суду, свідчить про бажання відповідачки приймати участь у вихованні дитини.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З викладених мотивів суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, тому факт самостійного виховання і утримання дитини не підтверджується належними доказами, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає інтересам дитини, тому у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, , юридична адреса: м. Львів, вул. Липинського, 11.

Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , , місцезнаходження: 81100, м. Пустомити, вул. Грушевського, 36.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Рішення складено 06.11.2025 року.

Суддя П. Т. Едер