Справа № 473/5139/25
РІШЕННЯ

іменем України

"07" листопада 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Ротар М.М., за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельні ділянки

встановив

02 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Глушич Інною Іванівноюпро визнання права власності на земельні ділянки, в якому вказав, що позивач є власником земельних ділянок: площею 0,1 га, що розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області та надана для обслуговування житлового будинку, площею 0,0230 га, що розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області та надана для ведення особистого підсобного господарства.

Проте, правовстановлюючі документи на земельні ділянки (вищевказані державні акти на право приватної власності на землю) містять помилку в написанні прізвища заявника, що створює перешкоди в розпорядженні належним йому майном (вказано « ОСОБА_2 » замість вірного « ОСОБА_3 »).

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_4 не з`явилися, від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглядати справу без їх участі.

В судове засідання представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 па підставі договору купівлі - продажу від 10.12.1980 року є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу від 10.12.1980 року, копія витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу 421400485).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, що був виданий на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 28.12.1993 року №301 позивач є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, що розташований за адресою в АДРЕСА_1 .

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, що був виданий на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 28.12.1993 року №301 позивач є власником земельної ділянки площею 0,0230 га, яка передана для обслуговування особистого підсобного господарства.

Як убачається з матеріалів справи, правовстановлюючі документи на земельні ділянки містять виправлення щодо написання прізвища заявника, які належним чином не застережені.

З метою усунення даних помилок в Державних актах. Позивач звернувся до Відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області. На що отримав відповідь, що з 01 січня 2013 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр», державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а тому помилку в самому державному акті, який був виданий раніше, виправити не можливо.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час видачі позивачу державного акта на право власності на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом.

Таким чином, з моменту державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки позивач набув права власності на земельні ділянкі, тобто права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Разом з тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право власності на земельну ділянку позивач позбавлений можливості, оскільки в державному акті про право власності на земельну ділянку виконано незастережні виправлення, щодо прізвища власника земельної ділянки.

Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права чи інтересу може бути визнання права.

Згідно ст. 126 ЗК України з 1 січня 2013 року право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З січня 2013 року державні акти на земельну ділянку не видаються. Замість державного акту власник землі отримує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (стаття 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»), яке видається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі і на права, які виникли до 01 січня 2013 року, оскільки повноваження Держземагенства в частині державної реєстрації прав на земельні ділянки припинені.

Відповідно до ст.2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст. 19 цього ж Закону державна реєстрація прав відносно земельної ділянки проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Одним зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - є визнання права (частина 3статті 152 ЗК України).

Відповідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки набута на підставі державного акту на право власності на землю у власність позивача земельна ділянка не може бути зареєстрована уповноваженим на те державним органом, то право власності позивача на земельну ділянку є невизнаним.

В силу ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може

вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, враховуючи правомірність процедури складення та видачі позивачу державного акту на право власності на земельну ділянку, як такого, що складено повноважним органом та виданого на встановленому законом бланку державного акту і зареєстрованого у відповідній Книзі реєстрації, та те, що речове право позивача на земельну ділянку набуто у законний спосіб і ніким не оспорюється, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив

позов - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0230 га, яка надана для обслуговування особистого підсобного господарства, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 листопада 2025 року.

Суддя: М.М. Ротар