Провадження № 2/761/1747/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савчук Ю.Н.

при секретарі: Фортуні М.А.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Проскурякової Н.А ,

представника відповідача Захарова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду позовну заяву ОСОБА_3 до Служби безпеки України про визнання інформації такою, що порушує особисте немайнове право та видалення інформації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 р. ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою, у якій просить визнати такою, що порушує його особисте немайнове право, інформацію,яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:00 на веб-сайті СБУ у публікації під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та посягає на ділову репутацію, порушує принцип презумпції невинуватості позивача. Позивач вважає, що публікація, поширена в мережі Інтернет на веб-сайті СБУ, містить інформацію про оголошення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України, оскаржувані твердження порушують встановлений ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України принцип презумпції невинуватості, порушують його особисте немайнове право на використання імені та формують негативну громадську думку про позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2025 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Служби безпеки України про зобов`язання вчинити дії, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 10.06.2025.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.08.2025 року підготовче судове засідання було закрито та справу було призначено до розгляду по суті на 23.10.2025 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За даними матеріалів справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:00 на веб-сайті СБУ розміщено публікацію під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

У публікації містяться наступна інформація, яку заявник вважає такою, що порушує його особисте немайнове право на використання імені: «Для цього він залучав до співпраці відомих політиків у Києві, серед них - ОСОБА_3, який підозрюється у державній зраді…»

Згідно з ст.1 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України -державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

За змістом ст.2 цього Закону На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що діяльність Служби безпеки України здійснюється на основі дотримання прав і свобод людини. Органи і співробітники Служби безпеки України повинні поважати гідність людини і виявляти до неї гуманне ставлення, не допускати розголошення відомостей про особисте життя людини. У виняткових випадках з метою припинення та розкриття державних злочинів окремі права та свободи особи можуть бути тимчасово обмежені у порядку і межах, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з п.3,5 ч.1 ст.24 Закону Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана: виявляти, припиняти та розкривати кримінальні правопорушення, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України, проводити їх досудове розслідування; розшукувати осіб, які переховуються у зв`язку із вчиненням зазначених кримінальних правопорушень; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань.

В силу приписів ст.7 цього Закону Служба безпеки України інформує про свою діяльність через медіа, шляхом надання відповідей на запити на доступ до публічної інформації та в інших формах у визначеному законодавством порядку. Не підлягає розголошенню інформація з обмеженим доступом, крім випадків, передбачених законами України.

Отже, відповідно до чинного законодавства діяльність СБУ оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих ЗМІ і на офіційних веб-сайтах служби.

На виконання вказаних положень закону Службою безпеки України у мережі Інтернет розміщено 01.12.2023 о 12:00 на веб-сайті СБУ у публікації під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2)

Публікація стосувалася кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, вчиненого ОСОБА_5 . У публікації зазначено, що : «Служба безпеки зібрала нові докази державної зради з боку колишнього заступника секретаря Ради нацбезпеки та оборони України ОСОБА_6 , який переховується в росії та працює на фб. Експосадовець причетний до організації масштабних інформкомпаній, спрямованих на штучну дискредитацію вищого військового політичного керівництва України на користь кремля. Для цього він залучав до співпраці відомих політиків у Києві, серед них-ОСОБА_3, який підозрюється у державній зраді…», що не є прямим звинуваченням у вчиненні злочину.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Відповідно до частини другої статті 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Суд дійшов висновку про те, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про видалення інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 761/37180/17, за обставин таких справ вирішенню підлягає питання щодо дотримання при поширенні інформації презумпції невинуватості.

Згідно з статтею 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За приписами ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом ст.15 Конвенції під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Наведене вище положення не може бути підставою для відступу від статті 2, крім випадків смерті внаслідок правомірних воєнних дій, і від статей 3, 4 (пункт 1) і 7.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираженняпоглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

У оспорюваній публікації не йшлося про вчинення позивачем кримінального правопорушення, визначеного ст.111 КК України, а стверджувалося, що останній підозрюється у державній зраді.

Встановивши, що інформація, яку позивач просить видалити як таку, що порушує його право на використання імені, взята з контексту новин, розміщених на сайті СБУ, та оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем, при поширенні оспорюваної інформації про позивача посадовими особами Служби Безпеки України не порушено принцип презумпції невинуватості.

Слід звернути увагу на те, що у вказаній публікації представники Служби безпеки України повідомили інформацію, що стосується кримінального провадження, відкритого саме щодо ОСОБА_7 , позивач лише згадується у вказаній публікації однієї сентенцією.

Крім того, у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 року у справі № 757/4403/16-ц.

Листом заступника начальника 1 управління досудового розслідування Головного управління, підполоковника юстиції Дмитром Велічком № 6/4261-С від 02.06.2025 року, адресованим начальнику управління СБУ, полковнику юстиції Лахвацькому О. направлено копії матеріалів кримінального провадження на 26 аркушах з метою використання у судовому засіданні матеріалів, які підтверджують повідомлення ОСОБА_8 про підозру, а також опублікування їх в засобах масової інформації загальнодержавної сфери, а відтак оприлюднення вказаної інформації не порушує таємницю досудового розслідування.

Отже, суд дійшов висновку, що інформування Службою безпеки України про хід досудового розслідування кримінального провадження, причетність до якого ОСОБА_3 перевіряється, не суперечить вимогам законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою, другою статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Статтею 271 ЦК України передбачено, що зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Такими правами є передбачені статтями 294-296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами.

Статтею 269 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав (стаття 272 ЦК України).

Частиною четвертою статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію дотримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.

За правилами статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Однак відповідачем не порушено немайнове право позивача на використання імені, оскільки інформація щодо позивача є предметом суспільного інтересу, яка може бути поширена в інтересах інформування громадськості з огляду на наступне.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Згідно з частиною другою статті 5 цього Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Відповідно до статті 62 Конституції України, пункту 10 частини 7, частини першої статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Таким чином, законодавець застосовує правову презумпцію невинуватості як одну з засад кримінального провадження. Наявність у кримінальному процесі презумпції невинуватості зумовлена необхідністю запобігання складностям правозастосовчої практики у тих випадках, коли неможливо або вкрай складно достовірно встановити певну обставину, яка має значення у кримінальну провадженні. Презумпція невинуватості відноситься до правової презумпції, що спрямована на забезпечення прав людини, поваги до честі та гідності. Оскільки презумпція невинуватості відноситься до правової презумпції, що застосовується при здійсненні кримінального провадження, то включення спірного виразу у резолютивну частину судового рішення у цивільній справі може мати потенційний вплив на результати потенційного кримінального провадження. Таке явище є неприпустимим.

Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хужин та інші проти росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним з елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення ЄСПЛ у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення ЄСПЛ у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів справи компетентним судом (рішення ЄСПЛ у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41-43; рішення ЄСПЛ у справі «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, п. 49).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина друга статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення ЄСПЛ у справі «Турьєв проти росії» від 11 жовтня 2016 року, п. 19).

Як наголошує ЄСПЛ, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення ЄСПЛ у справах «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54, 56; рішення ЄСПЛ у справі «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні ЄСПЛ у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41).

У даній справі судом встановлено, що у оспорюваній публікації використано та поширено ім`я позивача як особи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, а також, викладено ряд обставин, які встановлені в ході досудового розслідування даного провадження.

Враховуючи відсутність обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_3 немайнове право позивача на використання імені могло б вважатися таким, що порушено.

Така правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 757/30830/18-ц.

Однак інформація щодо позивача є предметом суспільного інтересу та відповідно до положень статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію утримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.

Ст.32 Конституції України передбачено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з ст.20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ст.21 цього Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

В силу приписів ч.1 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація;3) службова інформація.

Ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;

За змістом ч.2 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Відповідно до ч.1,2 ст.11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними.

Ч.1, 2 ст.14 цього Закону передбачено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини.

Предмет позову у цій справі стосується захисту немайнового права на використання імені, яке порушено внаслідок недотримання відповідачем встановленої частиною четвертою статті 296 ЦК України заборони законодавця не використовувати ім`я особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї.

Право на ім`я особи за змістом статей 269,272,275 ЦК України є особистим немайновим правом. Статтею 8 Закону України «Про інформацію» право на персональні дані також віднесено до особистих немайнових прав .

Аналіз зазначених вище положень чинного законодавства дає підстави дійти висновку про те, що ім`я особи належить до персональних даних, оскільки за змістом ст.2 Закону України «Про інформацію» персональні дані -відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Таким чином, предмет спору стосується права на захист персональних даних, а відтак використання імені особи вважається поширенням інформації про персональні дані.

Згідно з частиною другою статті 5 цього Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Відповідно до протоколу Центральної виборчої комісії від 03.08.2019 року та ст.96-1 Закону України «Про вибори народних депутатів України» ОСОБА_3 обрано народним депутатом України від політичної партії «Опозиційна платформа- за життя».

Отже, ОСОБА_3 в розумінні ст.5 Закону вважається особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а відтак його персональні дані не вважається конфіденційною інформацією.

Крім того поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і якщо це необхідно в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини.

В даному випадку поширення інформації про підозру у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України було необхідним в інтересах національної безпеки у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, під час якого держава боронить свій суверенітет та територіальну цілісність.

Висловлювання щодо отримання «підозрюється у державній зраді» є твердженням про те, що позивач підозрюється у вчиненні заявником кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України.

15.09.2023 року Генеральним прокурором повідомлено про підозру ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.111 КК України.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Отже, необхідно також зважати на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Тому публічна особа має бути готовою виявляти більшу толерантність до висловлювань засобів масової інформації.

Позивач має статус народного депутата, а відтак є публічною особою, тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Однак використання імені особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї є прямим порушенням норми частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 537/3205/17, від 25 травня 2022 року у справі № 757/16900/20, від 07 червня 2022 року у справі№ 757/37614/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 757/30830/18-ц, від 10 вересня 2025 року у справі № 757/19417/23.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

Проте оспорювана публікація не містить повного імені позивача.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Враховуючи зазначене та за відсутності даних про належність позивача до національних меншин, ім`я позивача, як громадянина України, складається із прізвища, власного імені та по батькові.

Відповідно до ст.295 ЦК України (Право на зміну імені ) фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я, та (або) по батькові.

Отже, аналіз змісту вказаних статей дає підстави дійти висновку про те, що в розумінні ЦК України іменем вважається прізвище, ім`я та по батькові, в той час, коли в оспорюваній публікації вжито лише прізвище та ім`я позивача в контексті інформування громадськості про кримінальне правопорушення вчинене не позивачем, а іншою особою- ОСОБА_9 .

Суд зазначає, що відповідач використав власне ім`я та прізвище позивача, не зазначивши його по батькові, що не може вважатися порушенням права на використання імені.

Крім того, пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

В оспорюваній публікації йшлося лише про підозру ОСОБА_3 у державній зраді, на той час повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення було вручено Генеральним прокурором позивачу. Публікація не містить тверджень щодо вчинення ОСОБА_3 вказаного кримінального правопорушення, а відтак не може вважатися порушенням принципу невинуватості.

Також за змістом ч.4 ст.296 ЦК України ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Отже положення вказаної статті ЦК України дозволяє використовувати ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду та в інших, визначених законом випадках.

Таким законом в даному випадку є Закон України «Про інформацію», зокрема його ст.29, яка дозволяє поширення інформації з обмеженим доступом у разі, якщо вона є суспільно необхідною, тобто, є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Судом береться до уваги також і той факт, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Ст.15 Конвенції передбачено право України як Високої Договірної сторони під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, (крім статті 2, статей 3, 4 (пункт 1) і 7) виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

При цьому суд зазначає, що ст.64 Конституції України передбачає встановлюватися окремих обмежень прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень в умовах воєнного або надзвичайного стану, окрім прав і свобод, передбачених статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62 , 63 цієї Конституції.

Отже, положення ст.64 Конституції України не узгоджується із нормою ст.15 Конвенції в частині неможливості обмеження принципу презумпції невинуватості, що визначений ст.62 Конституції України та ст.6 Конвенції під час дії воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Отже, Конституція України як Основний Закон України в ієрархії нормативно-правових актів займає перше місце та є актом найвищої юридичної сили.

За змістом ст.9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Конституцію України прийнято 28.06.1996 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейську конвенцію з прав людини) ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97., чинності для України вона набрала 11.09.1997.

Відповідно до ст.157 Розділу XIII Конституції України Конституція України не може бути змінена в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом ч.2 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ч.8 цієї статті ЦПК України передбачено, що у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

В силу приписів ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, ст.15 Конвенції як чинного міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України, має пріоритет над нормами національного права.

Таким чином, відступ під час дії воєнного стану від зобов`язань, визначених ч.2 ст.6 Конвенції, яка гарантує презумпцію невинуватості відповідає умовам Конвенції як міжнародного договору, ратифікованого Україною, положення якого мають пріоритет над нормами національного права.

За таких обставин інформування громадськості СБУ як державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, до повноважень якого законом віднесено забезпечення захисту державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань, та органом досудового розслідування щодо кримінального правопорушення, передбачено ст.111 КК України (державна зрада), тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України було необхідним в інтересах національної безпеки, крім того, справа становила значний суспільний інтерес з врахуванням перебування України у воєнному стані.

Проаналізувавши в сукупності всі обставини справи, суд дійшов висновку, що поширена інформація стосовно позивача не порушує його особисте немайнове право на ім`я, оскільки в оприлюдненій на офіційному веб-сайті СБУ інформації щодо вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України, згадується лише прізвище та ім`я позивача, в той час, коли за змістом статей 28, 295 ЦК України, іменем особи є прізвище, ім`я та по батькові. Крім того, ч.4 ст.296 дозволяється використання імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї, а також в інших випадках, передбачених законом, в даному випадку, визначених статтею 29 Закону України «Про інформацію», яка дозволяє поширювати інформацію з обмеженим доступом, яка є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу. Крім того, позивач вважається особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а відтак його персональні дані не вважається конфіденційною інформацією. Використання імені позивача у вказаній публікації не порушує принцип презумпції невинуватості, оскільки у інформації, розміщеній на офіційному веб-сайті СБУ йшлося лише про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України, публікація не містить твердження про вчинення ОСОБА_3 вказаного кримінального правопорушення. Також ст.15 Конвенції передбачає можливість відступу Високими Договірними сторонами від зобов`язань за Конвенцією під час війни, в тому числі, передбачених ч.2 ст.6 (презумпція невинуватості) в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини щодо порушення його особистого немайнового права та порушення принципу презумпції невинуватості, а саме: незаконного використання його імені до набрання вироком суду щодо нього законної сили.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що поширена інформація на веб-сайті СБУ у публікації під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням: https://ssu.gov.ua/ novyny// sbu-vykryla-scho sivkovych-koordynuvav-informdyversii-shufrycha-proty-ukrainy) не порушує принцип невинуватості та особистого немайнового права позивача на використання імені.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 28, 32 Конституції України, ст. 277 ЦК України; ст. ст. 12, 13, 76, 259, 263-265, 268, 279, 293-294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Служби безпеки України про визнання інформації такою, що порушує особисте немайнове право та видалення інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 04.11.2025 року.

Суддя