Справа № 466/8601/19
Провадження № 2/466/42/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 -Гущенкова Є.В.

представника відповідача ТзОВ «АНСУ» - Кононова І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ТзОВ «АНСУ», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. про визнання недійсним договору іпотеки квартири, зустрічним позовом ТзОВ «АНСУ» до ОСОБА_1 (в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 , ОСББ «ЛІДЕР 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання

ВСТАНОВИВ :

21.10.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ТзОВ «АНСУ», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. про визнання недійсним договору іпотеки квартири, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки квартири №ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839 із змінами внесеними Договором про внесення змін від 27.02.2012 р. за реєстр. № 373, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., укладених між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.12.2011 року між ОСОБА_3 - Іпотекодавцем за договором іпотеки квартири № ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839, (далі по тексту - Договір іпотеки) та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (Іпотекодержателем за договором Іпотеки), було укладено Іпотечний договір за реєстр. № 1839 (надалі Договором іпотеки). Договір іпотеки був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу п. Муха М.Т.

Вищезгаданий Договір іпотеки був укладений з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № ІКІFG.5667.004 (надалі Кредитний договір), що був укладений 23.12.2011 року між тими самими сторонами.

27.02.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено Договір про внесення змін від 27.02.2012 р. за реєстр. № 373 до Договору іпотеки за реєстр. № 1839 від 23.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу п. Муха М.Т. (надалі Договір про внесення змін до Договору іпотеки).

Предметом, як Договору іпотеки, так і Договору про внесення змін до Договору іпотеки, є передача в іпотеку належного ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що має загальну площу 89,1 (вісімдесят дев`ять цілих одна десята) кв. м., житлову площу 49,9 (сорок дев`ять цілих дев`ять десятих) кв. м. і складається з трьох житлових кімнат.

02 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_1 з ОСОБА_3 народилися діти: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Як на момент укладення Договору іпотеки, так і на момент укладення Договору про внесення змін до Договору іпотеки, а також і станом на дату звернення ОСОБА_1 з позовом до суду квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу п. Муха М.Т.

Як позивачу стало відомо лише 14.06.2019 року, під час ознайомлення з матеріалами судової справи № 466/9352/15-ц, що перебуває у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «АНСУ» () було укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 60 від 08.11.2017 року, відповідно до якого, всі права первісного кредитора від ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» за кредитними забезпечувальними договорами перейшли до нового кредитора - ТОВ «АНСУ».

Крім того, з отриманого 03.10.2019 року Відповідачем 2 «Повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (надалі Повідомлення, копія Повідомлення в додатку), Позивач дізнався про те, що як стверджує Відповідач 1, 08 листопада 2017 року між Банком та Новим кредитором ТОВ «АНСУ» був укладений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5028 відповідно до якого Банк відступив, а Новий кредитор прийняв права вимоги, ще належали Банку згідно Іпотечного договору.

Після ознайомлення зі змістом вищезгаданого Повідомлення та з метою з`ясування наслідків оспорюваних правочинів, Позивач звернулася для отримання правової допомоги до Адвокатського Бюро «Ковальчука Сергія». В наслідок проведеного адвокатом аналізу оспорюваних правочинів Позивач вважає, що оспорюванні Договір іпотеки та Договір про внесення змін до Договору іпотеки були укладені з порушеннями прав позивача з Відповідачем 2 малолітніх дітей, які відповідно до Закону наділені майновими правами (зокрема, правом користування жилим приміщенням) щодо об`єкту іпотеки, а також з порушеннями норм чинного законодавства України з наступних підстав.

З моменту укладення оспорюваних договорів, разом із Відповідачем 2, за вищезгаданою адресою об`єкту іпотеки постійно проживали Позивач, Відповідач 2, а також рідні, малолітні діти: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), при цьому, місце проживання малолітніх дітей не було зареєстровано за жодною іншою адресою.

У зв`язку з відсутністю іншого житла, квартира АДРЕСА_2 , яка після укладення договору купівлі-продажу була передана в іпотеку, придбавалася для проживання сім`ї Позивача та є єдиним місцем придатним для проживання Позивача та її рідних, малолітніх дітей.

За діючим ЦК України, члени сім`ї власника житла, набувають речових прав, а саме: сервітутних прав (особистий сервітут) на таке житло. Частиною 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто, право користування членів сім`ї житлом його власника породжується фактом членства сім`ї. При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин - згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ст.1 Конвенції про права дитини - дитиною є кожна людська істота до досягнення нею 18-річного віку, якщо за законом, що застосовується до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Українським законодавством, зокрема, ст. 6 Сімейного кодексу України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. З Конвенції про права дитини: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Враховуючи, що укладання оспорюваних Договору іпотеки та Договору про внесення змін до Договору іпотеки, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч. 2 ст. 177 СК України), безпосередньо зачіпає права їх малолітніх дітей, які, відповідно до наведених вище приписів чинного законодавства, наділені майновими правами щодо вищезгаданого нерухомого майна як члени сім`ї Позивача та Відповідача 2, для таких правочинів обов`язковим є дозвіл органу опіки та піклування. Такий дозвіл органу опіки та піклування потрібен не лише в тому разі, якщо дитина є співвласником нерухомості, а й у тому випадку, якщо має місце лише реєстрація дитини в житловому приміщенні, оскільки, одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до статті 177 Сімейного Кодексу України, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням.

Крім того, відповідно до частини третьої ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»: «Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Одночасно, згідно частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» - діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Умовами оспорюваних Договору іпотеки та Договору про внесення змін до Договору іпотеки, у разі порушення основного зобов`язання, яке забезпечено цими договорами, передбачається задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, шляхом передачі його у власність іпотекодержателя або продажу предмету іпотеки будь-якій особі, що, в свою чергу, передбачає: «Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців» (ст. 40 ЗУ «Про іпотеку»). Наслідком реалізації Відповідачем 1 вищезгаданого положення стане позбавлення малолітніх дітей їх єдиного місця проживання, що прямо суперечить їх законним правам та інтересам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України вищезгадана обставина є самостійною підставою визнання недійсності правочину внаслідок недодержання в момент вчинення стороною правочину вимог, які встановлені ч. 6 ст. 203 ЦК України, а саме: «Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей». У цьому випадку правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо одна із сторін чи зацікавлена особа буде заперечувати його дійсність (ч.З ст. 215 ЦК України).

Крім того, 01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а відповідно до ст. 12 цього Закону держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна, при цьому, неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 4 ст.12 вказаного вище Закону встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вищевказана норма, як і норма ст. 177 Сімейного кодексу України, що направлені посилення захисту житлових та майнових прав дітей, вже діяли на момент укладення оспорюваних правочинів, отже повинні були бути враховані сторонами під час укладе оспорюваних правочинів.

Однак, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., посвідчуючи оспорюванні Договір іпотеки та Договір про внесення змін до Договору іпотеки проігнорувала факт наявності малолітніх дітей Відповідача 2, які з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири і на момент укладання оспорюваних правочинів, набували права користування нерухомим майном, не перевірила наявність чи відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування стосовно обмеження права користування майном дітьми Відповідача 2, а отже, не дотрималася вимоги ст. 46 Закону України «Про нотаріат» та Міжнародної Конвенції про права дитини, чим грубо порушила права малолітніх дітей позивача, як осіб, які мають право користування на об`єкт іпотеки.

Наведена правова позиція Позивача повністю кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України, які наведено у Постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року у справі № 6-405цс15 та Постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-1055цс15 і які, відповідно до положень частини 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», мають враховуватися іншими судами України. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

23 жовтня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

14 листопада 2019 року директор ТОВ «АНСУ» Кононов І.К. звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 (в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 , ОСББ «ЛІДЕР 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконною та скасувати (зняти) реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 .

Свої вимоги представник ТОВ «АНСУ» мотивує тим, що 23.12.2011 року між ОСОБА_3 (надалі - Боржник) та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ БАНК «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» (надалі Банк) був укладений кредитний договір № IKIFG.5667.004 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав, а Боржник отримав кредитні кошти в сумі 240000,00 гривень, терміном до 22 грудня 2023 року, з встановленням плати за користування кредитними коштами в розмірі 18,00 процентів річних.

23.12.2011 року між ОСОБА_1 (надалі - Поручитель) та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ БАНК «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» був укладений ДОГОВІР ПОРУКИ № РХ029031.20024.001 (надалі - Договір поруки), предметом якого стало надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за Кредитним договором, укладеним між Кредитором та Боржником.

23.12.2011 року між ОСОБА_3 (надалі - Іпотекодавець) та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ БАНК «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ (надалі - Іпотекодержатель), з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором було укладено договір іпотеки квартири №ZXR019521.5667.005, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мухою М.Т., зареєстрований в реєстрі за № 1839 (надалі - Іпотечний договір).

Відповідно до умов Іпотечного договору для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодавець надав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме, трьохкімнатну квартиру, загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 49,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (надалі - Предмет іпотеки).

Окремо слід наголосити, що кредитні кошти за Кредитним договором були надані Боржнику на купівлю нерухомого майна, а саме, Предмету іпотеки. Відповідно, Предмет іпотеки було придбано Боржником за кредитні кошти, отримані згідно Кредитного договору.

08 листопада 2017 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АНСУ» (надалі - Новий кредитор) відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 60 (далі - Договір відступлення).

Згідно даного договору відбулося відступлення прав вимоги за Кредитним договором №IKIFG.5667.004 від 23 грудня 2011 року, що був укладений між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та ОСОБА_3 , та Договором поруки №РХ029031.20024.001 від 23 грудня 2011, що був укладений між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 Договору відступлення за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та договорами поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

08 листопада 2017 року між Банком та Новим кредитором був укладений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5028, відповідно до якого Банк відступив, а Новий кредитор прийняв права вимоги, що належали Банку згідно Іпотечного договору.

Відповідно до Договору відступлення ТОВ «АНСУ» набуло прав кредитора до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за Кредитним договором, Договором поруки та наразі ТОВ «АНСУ» є Іпотекодержателем за Іпотечним договором.

Пунктом 12.9. Договору іпотеки встановлено, що «Даний договір підписаний Іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них».

Пунктом 18.11. Договору іпотеки встановлено, що «Іпотекодавець зобов`язується не подавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя».

Пунктом 18.14. Договору іпотеки встановлено, що «Іпотекодавець зобов`язаний письмово повідомляти Банк про зміну місця реєстрації та/або проживання, зміну реквізитів документів посвідчуючи особу та інших обставин, які можуть вплинути на виконання Позичальником зобов`язань за цим договором, протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту настання таких обставин».

Також пунктом 34 Договору іпотеки встановлено, що «Даний договір укладається за згодою дружини Іпотекодавия - ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви».

Крім того наголошує, що ОСОБА_3 змінив місце свого проживання та реєстрації, не попередивши про це в письмовому порядку Іпотекодержателя, та, відповідно, не отримав від ТОВ «АНСУ» згоду на свою реєстрацію за адресою Предмета іпотеки.

Крім того, всупереч умовам п. 18.11. Договору іпотеки (без отримання на це письмової згоди Іпотекодержателя) 09.10.2019 року зареєстрував місцем проживання за адресою Предмета іпотеки своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дана обставина підтверджується поданою ОСОБА_1 до первісного позову ДОВІДКИ Ф2 з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 54 від 10.10.2019 року, яка видана ОСОБА_3 Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ЛІДЕР 1».

Наголошує, що ТОВ «АНСУ» - Іпотекодержатель за Договором іпотеки ніколи, нікому та ніяких письмових дозволів (згод) на реєстрацію будь-яких осіб у будь-якій спосіб за адресою Предмета іпотеки не надавало, у зв`язку з чим, реєстрація самого Відповідача 2 та малолітніх дітей Відповідача 1 та Відповідача 2 за зустрічними позовними вимогами є незаконною та такою, що порушує права Іпотекодержателя.

Отже, реєстрацію вказаних осіб було вчинено без згоди Іпотекодержателя після укладання Договору іпотеки.

Відповідно до статті б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання.

Частиною 4 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків.

ТОВ «АНСУ» встановлено, що малолітні діти Відповідача 1 та Відповідача 2 при укладенні Договору іпотеки не були зареєстровані за адресою Предмета іпотеки та права користування Предметом іпотеки не мали, адже їх батьки на час укладення Договору іпотеки, мали іншу адресу реєстрації та проживання, ніж адреса Предмета іпотеки.

Також вважає, що згода органу опіки та піклування на скасування (зняття) місця проживання малолітніх дітей не потрібна.

Зазначена позиція підтверджується постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 761/4494/13-ц; постановою Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 367/2506/15-ц.

Додатково слід зазначити, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була проведена Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ЛІДЕР 1» з порушенням Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (надалі - «Правила»). В пункті 18 Правил наведено перелік документів, які повинна подати особа або її представник для реєстрації місця проживання. В цьому переліку частиною 4 пункту 18 Правил передбачено подання документів, що підтверджують право на проживання в житлі.

Тобто, для реєстрації ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) повинен бути поданий оригінал договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2011 року та витягу про державну реєстрація прав від 13.01.2012 року №32852677, однак, зазначені документи не могли бути подані, оскільки весь цей час знаходились та продовжують знаходитися у ТОВ «АНСУ».

Отже, на час укладення Договору іпотеки малолітні діти (та взагалі будь-які інші особи), не були зареєстровані в квартирі, яка є Предметом іпотеки, а реєстрація ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка відбулась всупереч вимогам п. 18.11. Договору іпотеки в квартирі АДРЕСА_1 є незаконною та повинна бути скасована.

Згідно з частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частинами першою, другою статті 38 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (продажу від свого мені предмету іпотеки).

Станом на сьогоднішній день наявність осіб, зареєстрованих за адресою Предмета іпотеки, на яку ТОВ «АНСУ» має право звернути стягнення, негативно відображається на її вартості, а вимоги первісного позову та ухвала про його забезпечення роблять неможливою реалізацію предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ТОВ «АНСУ» на підставі ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх прав вимушені звернутися з зустрічним позовом до суду.

06.05.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача Ковальчук С.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов заперечив та просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ТзОВ «АНСУ» - Кононов І.К. в судовому засіданні первісний позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 -Гущенков Є.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не заперечив. Зустрічний позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСББ «ЛІДЕР 1» у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції та рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської радив судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення та зустрічний позов ТОВ «АНСУ» також не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 23.12.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ Всеукраїнський банк розвитку» (надалі Банк) був укладений кредитний договір № IKIFG.5667.004 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав, а Боржник отримав кредитні кошти в сумі 240000,00 гривень, терміном до 22 грудня 2026 року, з встановленням плати за користування кредитними коштами в розмірі 18,00 процентів річних.

Крім того, 23.12.2011 року між ОСОБА_3 - Іпотекодавцем за договором іпотеки квартири № ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839, (далі по тексту - Договір іпотеки) та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (Іпотекодержателем за договором Іпотеки), було укладено Іпотечний договір № ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839 (надалі Договором іпотеки). Договір іпотеки нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т.

Вищезгаданий Договір іпотеки №ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року був укладений з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором №ІКІFG.5667.004 (надалі Кредитний договір), що був укладений 23.12.2011 року між тими самими сторонами.

27.02.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено Договір про внесення змін від 27.02.2012 р. за реєстр. № 373 до Договору іпотеки за реєстр. №1839 від 23.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. (надалі Договір про внесення змін до Договору іпотеки).

Предметом, як Договору іпотеки, так і Договору про внесення змін до Договору іпотеки, є передача в іпотеку належного ОСОБА_3 на праві власності нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що має загальну площу 89,1 (вісімдесят дев`ять цілих одна десята) кв. м., житлову площу 49,9 (сорок дев`ять цілих дев`ять десятих) кв. м. і складається з трьох житлових кімнат.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2011 року належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

08 листопада 2017 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТзОВ «АНСУ» (надалі - Новий кредитор) відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 60 (далі - Договір відступлення).

Згідно даного договору відбулося відступлення прав вимоги за Кредитним договором №IKIFG.5667.004 від 23 грудня 2011 року, що був укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 , та Договором поруки №РХ029031.20024.001 від 23 грудня 2011, що був укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 Договору відступлення за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та договорами поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

Окрім того, 08 листопада 2017 року між Банком та Новим кредитором був укладений договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5028, відповідно до якого Банк відступив, а Новий кредитор прийняв права вимоги, що належали Банку згідно Іпотечного договору.

Відповідно до Договору відступлення ТОВ «АНСУ» набуло прав кредитора до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за Кредитним договором, Договором поруки та на даний час ТОВ «АНСУ» є Іпотекодержателем за Іпотечним договором.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 02 жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 02.10.2004 року.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_1 з ОСОБА_3 народилися діти: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Згідно довідки форми 2 №54 з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої ОСББ «Лідер 1» 10.10.2019 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , власник, зареєстрований 09.10.2019, ОСОБА_4 , син, зареєстрований 09.10.2019 та ОСОБА_5 , син, зареєстрований 09.10.2019.

Суд вбачає, що підставами позову для визнання договору іпотеки вказані норм ст. 203, 215, 224, 236 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», та обставини, що договір був укладений з порушенням прав малолітніх (на час укладення договору) дітей та без отримання дозволу органу опіки та піклування.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, у постанові від 20 листопада 2019 року по справі № 520/15250/15-ц, у постанові від 16 грудня 2019 року по справі № 607/4911/16-ц.

Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, як встановлено судом, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), не є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Вони набули право користування житлом, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлені.

Між тим, із боку позивача суду не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір іпотеки зменшив чи будь-яким чином обмежив права неповнолітніх дітей.

Суд також зауважує, що діти продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, сам батько дітей при укладені договору згідно п.12.9 договору засвідчив, що даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім`ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них.

Також, як вбачається з п. 18.11 Договору Іпотеки від 23.12.2011р., обов`язок іпотекодавця: Не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Отже, ОСОБА_3 як Іпотекодавець зобов`язався не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

В ході судового розгляду було достеменно встановлено, що ані ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», ані ТОВ «АНСУ» не надавали згоди на реєстрацію будь кого в іпотечному майні.

У постанові Верховного Суду від 6 квітня 2016 року у справі № № 6-589цс16, викладена наступна позицію: «власник майна, який Є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, що впливають на права дитини. повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини. а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи. про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування).

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, врахувавши також недобросовісність дій відповідача під час укладення іпотечних договорів та відсутність обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя банку, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання іпотечних договорів недійсними.

З огляду на вищенаведене - якщо права дітей й були порушеними, то саме діями їх батьків, які укладаючи іпотечний договір розуміли негативні наслідки і порушуючи умови кредитного договору сприяли настанню негативних наслідків для своїх дітей.

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Так, на переконання суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 реєструючи, всупереч положенням іпотечного договору та без згоди на це іпотекодержателя, місце проживання своїх дітей за адресою: АДРЕСА_3 (предмету іпотеки), вказуючи при укладенні договору іпотеки, що вони не порушують права будь-яких осіб, в тому числі дітей, надаючи дозвіл на передачу в іпотеку майна одного із подружжя, а в подальшому посилаючись на те, що договір іпотеки порушує законні права цих дітей, діють недобросовісно, а звідси у суду не має підстав для задоволення їх вимог.

Посилання позивача на відсутність при здійснення оскаржуваного правочину дозволу органу опіки та піклування, що на його думку є підставою для визнання такого правочину недійсним є на думку суду помилковим.

За таких обставин, враховуючи те, що під час укладення договору іпотеки сторони дотримались вимог цивільного законодавства, а доводи позивача про визнання вказаного правочину недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.

Щодо заяви представника відповідача ТзОВ «АНСУ» про застосування строку позовної давності, суд враховує наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Разом із тим, у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено за його недоведеністю та необґрунтованістю.

Що стосується зустрічного позову ТзОВ «АНСУ» до ОСОБА_1 (в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 , ОСББ «ЛІДЕР 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , то такий, на думку суду не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як вже встановлено судом, 23.12.2011 року між ОСОБА_3 - Іпотекодавцем за договором іпотеки квартири № ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839, (далі по тексту - Договір іпотеки) та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (Іпотекодержателем за договором Іпотеки), було укладено Іпотечний договір № ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. №1839 (надалі Договором іпотеки). Договір іпотеки нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т.

Вищезгаданий Договір іпотеки №ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року був укладений з метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором №ІКІFG.5667.004 (надалі Кредитний договір), що був укладений 23.12.2011 року між тими самими сторонами.

27.02.2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено Договір про внесення змін від 27.02.2012 р. за реєстр. № 373 до Договору іпотеки за реєстр. №1839 від 23.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. (надалі Договір про внесення змін до Договору іпотеки).

Предметом, як Договору іпотеки, так і Договору про внесення змін до Договору іпотеки, є передача в іпотеку належного ОСОБА_3 на праві власності нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що має загальну площу 89,1 (вісімдесят дев`ять цілих одна десята) кв. м., житлову площу 49,9 (сорок дев`ять цілих дев`ять десятих) кв. м. і складається з трьох житлових кімнат.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2011 року належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Позивач за зустрічним позовом просить визнати незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , яка є предметом іпотеки.

Як вбачається з довідки форми 2 №54 з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої ОСББ «Лідер 1» 10.10.2019 року, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , власник, зареєстрований 09.10.2019, ОСОБА_4 , син, зареєстрований 09.10.2019 та ОСОБА_5 , син, зареєстрований 09.10.2019, тобто відповідач ОСОБА_3 зареєстрував у квартирі, яка є предметом іпотеки, своїх дітей.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно за згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки.

Таким чином, власник квартири, яка знаходиться в іпотеці, вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в ньому своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків, дружину), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна, що знаходиться в обтяженні та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя.

Згідно з п. 18.11 договору іпотеки, укладеного з ОСОБА_3 , іпотекодавець не може реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Як убачається з матеріалів справи, реєстрація дітей позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ч.1ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 1 та 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 4 ст. 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч. 3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону).

Звертаючись з вказаною позовною заявою до суду, позивач зазначає, що реєстрація дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обмежує ТОВ «АНСУ» в праві реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості.

Разом з тим, у своїй позовній заяві позивач не зазначає, а в матеріалах справи відсутні докази наявності рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до положень ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч.1ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічне за змістом положення міститься у ч.3 ст.109 ЖК УРСР.

На переконання суду, вимоги позивача про скасування реєстрації місця проживання дітей, як спосіб захисту порушеного права позивача, не відповідають вимогам закону, та є передчасними, оскільки суд не може констатувати факту наявності розпочатої, визначеної законом процедури звернення стягнення на іпотечне майно на підставі рішення суду, а так само на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки такі суду не представлені.

Так само суд не може констатувати факт реалізації позивачем свого права звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження (п. 4.6. Іпотечного договору), оскільки відомості щодо початку такої процедури у суду відсутні.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Разом з тим суд не встановив порушення права позивача ТОВ «АНСУ» на задоволення своїх, визначених рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості, вимог за рахунок предмету іпотеки, оскільки, в розумінні Закону, позивач не розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», а також п. 50, п.п. 2, 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливі лише при вирішенні спору про житлові права, проте відповідних вимог позивачем не заявлено.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 03.03.2021 у справи № 161/7351/19.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що обраний позивачем ТОВ «АНСУ» спосіб захисту шляхом скасування реєстрації місця проживання дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 у спірній квартирі, є неналежним, а тому у задоволенні зустрічного позову ТОВ «АНСУ» слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки позивачами за первісними і зустрічними позовами не надано суду належних доказів на підтвердження свої вимог, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд приходить до висновку, що первісні і зустрічні позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ТОВ «АНСУ» не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Судові витрати, на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід залишити за сторонами у зв`язку з відмовою у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ТзОВ «АНСУ», ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. про визнання недійсним договору іпотеки квартири №ZXR019521.5667.005 від 23.12.2011 року за реєстр. № 1839 із змінами внесеними Договором про внесення змін від 27.02.2012 р. за реєстр. № 373, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., укладених між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ТзОВ «АНСУ» до ОСОБА_1 (в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ОСОБА_3 , ОСББ «ЛІДЕР 1», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: Товариство обмеженою відповідальністю «АНСУ», , 01015, м. Київ, вул. Лейпцігська, будинок 3-А.

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач за зустрічним позовом: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛІДЕР 1», , 79002, м. Львів, вул. Величковського, 30а.

Третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., 79011, м. Львів, вул. Зелена, 82.

Третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, 79054, м. Львів, вул. Липинського, 11.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 жовтня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук