ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 607/24183/23

провадження № 61-423св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Лілія Володимирівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року у складі судді Герчаківської О. Я. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів Костіва О. З., Гірського Б. О., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Л. В. (далі - приватний нотаріус Тернопільського МНО) про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 01 грудня 2021 року у справі № 607/81/20, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, задовольнив його позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» (далі - ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації»), Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль 3» (далі - ТОВ «Коменерго Тернопіль 3»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав.

Визнав недійсним розпорядження органу приватизації № 47542, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, та свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21 травня 2018 року, про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнав недійсними електронні торги від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289, з реалізації арештованого нерухомого майна - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , результати яких оформлено протоколом № 454113.

Припинив речове право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що судовим рішенням у справі № 607/81/20, яке набрало законної сили, встановлено, що під час проведення електронних торгів було порушено право позивача на спірне житло, в якому він постійно проживав, оскільки згоду на приватизацію частки квартири, яка у подальшому була описана державним виконавцем та реалізована під час виконання судового рішення, він не надавав.

Позивач зазначав, що у травні 2023 року він звертався до державного реєстратора із заявою про скасування запису про державну реєстрацію прав, посилаючись на рішення суду у справі № 607/81/20, водночас йому відмовлено в проведенні реєстраційних дій з тих підстав, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Також у червні 2023 року позивач звертався до відділу реєстрації проживання Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою щодо надання йому всіх документів, на підставі яких його було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . У відповіді зазначено, що підставою реєстрації права власності на 1/4 частки спірної квартири за ОСОБА_2 є свідоцтво про право власності на квартиру серія та номер 1607, видане 27 грудня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського МНО Ломакіною Л. В.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

скасувати та визнати недійсним свідоцтво про право власності від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільського МНО Ломакіною Л. В., зареєстроване в реєстрі за № 1607;

cкасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50518932, від 27 грудня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Тернопільського МНО Ломакіною Л. В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;

припинити та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 15 липня 2024 року позов задовольнив частково.

Визнав недійсним та скасував свідоцтво, видане приватним нотаріусом Тернопільського МНО Бадер (Ломакіною) Л. В. 27 грудня 2019 року та зареєстроване в реєстрі за № 1607, відповідно до якого ОСОБА_2 належить на праві власності 1/4 частка трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50518932 від 27 грудня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Тернопільського МНО Бадер (Ломакіною) Л. В. про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , заявлені позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірне майно є ефективним способом відновлення права позивача.

Водночас вважав, що позовні вимоги про припинення та скасування державної реєстрації права власності на майно є неефективним способом захисту, оскільки відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі, якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Також зазначив, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки зміст і характер спірних правовідносин свідчать про те, що спір у позивача виник саме з ОСОБА_2 щодо речового права на частку квартири, отже, у задоволенні позову до приватного нотаріуса слід відмовити саме з цієї підстави.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі відповідачка зазначала, що у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа № 607/21441/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним та стягнення коштів. У цій справі ОСОБА_1 подав відзив на позов, в якому зазначив, що 1/4 частка спірної квартири належить ОСОБА_2 , що свідчить про визнання позивачем права власності на 1/4 частку спірної квартири за ОСОБА_2 . Також просила провадження у справі закрити на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки вже існує рішення суду у справі № 607/81/20 про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тернопільський апеляційний суд постановою від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, а також для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірної частки у нерухомому майні, що опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення.

Водночас вважав помилковим висновок місцевого суду про порушення законних права та інтересів ОСОБА_1 як співвласника нерухомого майна (квартири), оскільки на час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року у справі № 607/81/20 втратив право власності на частку спірної квартири, проте має право користування вказаною квартирою.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_2 про те, що провадження у справі слід закрити на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки у справах № 607/24183/23 та № 607/81/20 відмінними є склад учасників, предмет та підстави позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2025 року, ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не дослідив належним чином обставини справи, у зв`язку з чим помилково вважав відсутніми підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 2018 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частки та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки кожному. Квартиру приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалою від 03 жовтня 2018 року у справі № 607/14899/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, затвердив мирову угоду, відповідно до якої у порядку грошової компенсації різниці вартості часток виділеного майна ОСОБА_1 зобов`язався до 03 липня 2019 року сплатити ОСОБА_2 кошти в сумі 8 628,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 244 000,00 грн.

10 липня 2019 року державний виконавець Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 59499183 з виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду № 607/14899/18 від 03 жовтня 2018 року.

21 серпня 2019 року державний виконавець Тернопільського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийняв постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої описано та накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , належної боржнику ОСОБА_1

17 грудня 2019 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, що належало боржнику ОСОБА_1 , а саме 1/4 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , за ціною продажу 230 525,00 грн.

26 грудня 2019 року складено акт про проведені електронні торги, відповідно до якого протоколом проведення електронних торгів № 454113 переможцем торгів визнано ОСОБА_2

27 грудня 2019 року приватний нотаріус Тернопільського МНО Ломакіна Л. В. на підставі акта державного виконавця про проведені електронні торги видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на майно, що складається з 1/4 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2019 року № 195248127, ОСОБА_2 належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва, виданого зазначеним приватним нотаріусом 27 грудня 2019 року.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 01 грудня 2021 року у справі № 607/81/20, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, задовольнив позов ОСОБА_1 до ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ДП «Сетам», ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав.

Визнав недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 та свідоцтво про право власності на житло, видані міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнав недійсними електронні торги від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289, з реалізації арештованого нерухомого майна - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , результати яких оформлено протоколом № 454113.

Припинив речове право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій від 22 травня 2023 року № 67695172, прийнятим державним реєстратором Легінь О. М., відмовлено ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме поданим рішенням суду визнаються недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, результати яких оформлено протоколом, а право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано на підставі документа, відмінного від вказаного у рішенні суду.

01 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до відділу реєстрації проживання Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою про надання документів, на підставі яких його було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . У заяві ОСОБА_1 зазначав, що 20 квітня 2023 року до будинкової книги щодо вказаної квартири внесено відомості про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання.

13 червня 2023 року відділ реєстрації проживання Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради надав відповідь № 977/28-03, долучивши свідоцтво про право власності від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільського МНО Ломакіною Л. В., зареєстроване в реєстрі за № 1607, відповідно до якого ОСОБА_2 належить на праві власності 1/4 частка трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 червня 2023 року № 335691980, 27 червня 2019 року приватний нотаріус Тернопільського МНО Бадер (Ломакіна) Л. В. зареєструвала 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 08 червня 2023 року у справі № 607/10563/22, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення задовольнив. Вселив ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи № 607/10563/22 суди встановили, що ОСОБА_2 на час звернення із заявою про зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання не була власником квартири з огляду на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 607/81/20, а тому не могла звертатись із такою заявою.

Також у вересні 2021 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом (справа № 607/15918/21) до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 08 червня 2023 року у справі № 607/15918/21, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 травня 2022 року, позов задовольнив.

Усунув ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а саме зобов`язав ОСОБА_2 надати безперешкодний доступ та ключі до вказаної квартири.

Під час розгляду справи № 607/15918/21 суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 та не втратив право на користування житлом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 .

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного розгляду,та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц зазначала, що способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника; це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Ефективність способу захисту порушених прав позивача підлягає оцінці саме на час вирішення спору, коли суд встановлює чи в межах відповідної вимоги може бути захищене право або інтерес позивача та чи відповідне рішення призведе до того, що заявнику не потрібно буде додатково звертатися до суду із позовом.

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, ОСОБА_1 підставами позову зазначав те, що незважаючи на наявність судового рішення у справі № 607/81/20, яким припинено право спільної часткової власності, зокрема, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнано недійсними електронні торги з реалізації 1/4 частки цієї квартири, за результатом проведення яких ОСОБА_2 видано оспорюване свідоцтво про право власності, остання відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником 1/4 частки спірної квартири, вчиняла дії щодо позбавлення позивача права користування квартирою тощо.

ОСОБА_1 звертався до державного реєстратора з метою здійснення реєстраційних дій щодо припинення за ОСОБА_2 1/4 частки спірного майна, однак отримав рішення про відмову в їх проведенні у зв`язку з тим, що рішенням суду (справа № 607/81/20) визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, результати яких оформлено протоколом, а право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі документа, відмінного від вказаного у рішенні суду.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 червня 2023 року приватний нотаріус Тернопільського МНО Бадер (Ломакіна) Л. В. 27 червня 2019 року зареєструвала 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Підставою для реєстрації речових прав зазначено свідоцтво про право власності від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільського МНО Ломакіною Л. В., зареєстроване в реєстрі за № 1607.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» держава гарантує об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У пункті 4 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України.

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала право власності на 1/4 частку спірної квартири на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які судовим рішенням, що набрало законної сили, визнано недійсними, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування отриманого за результатами таких торгів свідоцтва від 27 грудня 2019 року № 1607, а також скасування державної реєстрації спірної частки майна, що опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення.

За встановлених судами у справі обставин задоволення зазначених вимог позову є ефективним способом відновлення прав позивача як належного користувача квартири АДРЕСА_1 , оскільки є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення на підставі судового рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права власності ОСОБА_2 на спірну частку майна.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, колегія суддів зазначає таке.

У наведених постановах Верховного Суду зазначено, що закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України обумовлено неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили.

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Посилаючись на вказані висновки Верховного Суду, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд безпідставно відхилив її доводи щодо наявності правових підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, враховуючи чинне судове рішення у тотожній справі № 607/81/20, яке набрало законної сили.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Як зазначено вище у справі № 607/81/20 розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ДП «Сетам», ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав.

Підставами позову у справі № 607/81/20 ОСОБА_4 зазначав те, що приватизація спірної квартири, у якій він постійно проживає, відбулася без його згоди, тобто з порушенням статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 01 грудня 2021 року у справі № 607/81/20, яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, позов задовольнив.

Визнав недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 та свідоцтво про право власності на житло, видані міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнав недійсними електронні торги від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289, з реалізації арештованого нерухомого майна - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , результати яких оформлено протоколом № 454113.

Припинив речове право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

У справі № 607/24183/23, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тернопільського МНО Бадер Л. В. про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності.

Як на підстави позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка ОСОБА_2 , незважаючи на наявність судового рішення у справі № 607/81/20, яким, зокрема припинено право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнано недійсними електронні торги з реалізації 1/4 частки цієї квартири, за результатом проведення яких ОСОБА_2 видано оспорюване свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, вчиняла дії щодо позбавлення позивача права користування квартирою як її власник, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості щодо реєстрації за останньою права власності на 1/4 частку спірної квартири.

З огляду на викладене, враховуючи відмінність складу учасників цивільного процесу, матеріально-правових вимог та обставин, на яких ґрунтувалися вимоги ОСОБА_1 у справі № 607/81/20 та у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції мотивовано відхилив відповідні доводи ОСОБА_2 про тотожність наведених спорів та необхідність закриття провадження у справі з підстав, зазначених у пункті 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, щодо застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Касаційна скарга не містить інших доводів щодо неоднакового застосування Верховним Судом у справах за подібних правовідносин та судами у справі, що переглядається, норм матеріального права під час вирішення позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, а також про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тому оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають залишенню без змін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного розгляду, та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного розгляду, та постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк