ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Харків

справа № 645/3075/23

провадження №22-ц/818/3360/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Прокуратура Харківської області, Головне Управління Національної поліції в Харківській області, Державна Казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Кравченка А., який діє в інтересах Харківської обласної прокуратури на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року у складі судді Мартинової О.М.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України 2 369 000 грн в рахунок відшкодування позивачу втраченого заробітку та моральної шкоди завданих внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності

Позов мотивований тим, що вироком Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року по справі №643/10749/14 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307 КК України і був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на 7 (сім) років з конфіскацією всього майна. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2015 року вирок стосовно ОСОБА_1 скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Вироком Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року та 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних правопорушень. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року вирок Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року залишено без змін. Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 01.07.2020 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. У межах розслідування вищезазначеної кримінальної справи 28.05.2014 року ОСОБА_1 був затриманий та 31.05.2014 року його було поміщено до Харківського слідчого ізолятору, де він перебував незаконно до 20.01.2016 року, тобто 20 місяців, знаходився під вартою. При після зміни запобіжного заходу 20.01.2016 року і до 11.02.2020 року, тобто до прийняття ухвали Харківського апеляційного суду ОСОБА_1 знаходився у процесуальному статусі обвинуваченої особи. Таким чином, ОСОБА_1 70 місяців свого життя незаконно був обвинуваченою особою, з яких 20 місяців перебував під вартою. Внаслідок вищезазначених незаконних дій працівниками поліції, прокуратури та суду позивачу заподіяно значну матеріальну та моральну шкоду. Представник вважає, що розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи зі встановленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, тобто на липень 2023 року, за кожен місяць перебування піл слідством і судом. Оскільки з 01.01.2023 року в Україні встановлена мінімальна заробітна плата у розмірі 6700 грн за місяць, то компенсація втраченого заробітку ОСОБА_1 за 70 місяців перебування під слідством у статусі обвинуваченого складає 469000 грн, тобто 6700 грн х 70 місяців = 469000 грн. Усього компенсація втраченого заробітку і витрати на правову допомогу адвоката по стягненню компенсації за незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду становить: 469000+12000=481000 грн (з яких 12000 грн витрати на правову допомогу адвоката). Крім того, представник просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в якості завдану моральну шкоду, що полягала у душевних переживаннях та муках, занепокоєності, постійному нервуванні, соромі, приниженості, страху, відчаї, позивач постійно знаходиться в депресії. Перебування під вартою та зобов`язання про явку до слідчого і суду, призвело позивача до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими, перед якими позивач повинен виправдовуватись, що він не злочинець, а жертва непрофесійності правоохоронних органів. Усього компенсація моральної шкоди складає 1888000 грн (469000 грн + 469000 грн + 938000 грн). Таким чином, з відповідача на користь позивача якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає стягненню 2 369 000 (481000+1888000) грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення мотивоване тим, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 700000,00 гривень, буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру. В межах кримінального провадження ОСОБА_1 не був офіційно працевлаштований, від роботи (посади) не відсторонявся у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності і триманням під вартою; доказів поважності причин відсутності доходів суду не надано, розмір втраченого заробітку, який просив компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, позивач не обґрунтував, тому у суду відсутні підстави для стягнення відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку та майнової шкоди (упущеної вигоди) з можливим отримання заробітної плати.

Не погодившись з рішенням суду Кравченко А.І., який діє в інтересах Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди зменшивши його до 109600 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не повно встановлені обставини у справі та ухвалене необґрунтоване рішення факту про доведеність позивачем вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 700 000,00 грн, тобто у розміру набагато більшому ніж визначений ст. 13 Закону України №266/94-ВР. Крім того, рішення суду ухвалено 27.03.2025, відтак суд вірно послався на Закон України «Про державний бюджет України на 2025 рік», однак не врахував, що ст. 8 вказаного Закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн. Тому розмір відшкодування моральної шкоди становить 109600,00 грн (1600*68 місяців*15 днів) грн.

Заслухавши головуючого суддю, пояснення представників відповідачів, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справа переглядається в межах доводів апеляційної скарги, а саме частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення не переглядається.

Судом встановлено, що 28 травня 2014 року в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_1 був затриманий за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 12.01.2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2015 року вирок Московського районного суду м. Харкова від 12.01.2015 року стосовно ОСОБА_1 , скасовано і призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

За вироком Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України по епізодам від 26.03.2014 року, 28.05.2014 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Московського районного суду м.Харкова від 22.07.2019 року без змін.

Постановою Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 01.07.2020 року ухвалу Харківського апеляційного суду від 11.02.2020 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Обставини щодо кримінального провадження відносно позивача, учасниками справи не оспорюються, як і не оспорюється його право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із постановленням щодо нього виправдувального вироку суду.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 794-VIII розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. На підставі системного аналізу наведених норм прав Верховний Суд дійшов переконання, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17».

Судом встановлено, що 28 травня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру, а 11.02.2020 року набрав законної сили виправдувальний вирок.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції, визначаючи строк перебування позивача під слідством та судом, правомірно почав обраховувати вказаний строк з дня вручення підозри ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону № 266/94-ВР.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, гарантований державою, не є граничним.

Віповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР та усталеної судової практики розмір моральної шкоди необхідно обраховувати з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, який діяв на час розгляду справи в суді, тому суд правомірно врахували мінімальний розмір заробітної плати, встановлений з 01 січня 2025 року Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік».

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2025 року у справі № 689/1771/23 (провадження № 61-4541св24від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.

Доводи апеляційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 № 166/789/24.

Враховуючи, що 28 травня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру, а 11.02.2020 року набрав законної сили виправдувальний вирок, тому строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 68 місяців 15 днів, отже на користь останнього підлягає відшкодування моральна шкода за вказаний період виходячи з мінімального розміру заробітної плати 8000, 00 грн за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 548000,00 грн (8000,00 грн х 68 місяців 15 днів).

Суд першої інстанції, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи, дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, врахувавши понесені позивачем моральні страждання протягом 68 місяців і 15 днів, упродовж яких було обмежено його право на вільне пересування, завдані йому репутаційні втрати, перебування під слідством і судом упродовж тривалого часу, глибину та тривалість душевних і психічних переживань, неможливість повної самореалізації, утрудненість у відновленні немайнових втрат, а також тяжкість вимушених змін у його особистому та суспільному житті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи, застосував належні норми матеріального права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про стягнення на користь позивача 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника Кравченка Андрія, який діє в інтересах Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05.11.2025.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук