Справа № 462/2428/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Постигач О. Б.

за участю секретаря судового засідання Глушко С. І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про примусове вселення,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовом, в якому просить вселити його у квартиру АДРЕСА_1 у примусовому порядку.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 серпня того ж року, ОСОБА_4 зобов`язано не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . В подальшому, ухвалами Залізничного районного суду м. Львова від 8 січня 2025 року, залишеними без змін постановами Львівського апеляційного суду від 1 квітня 2025 року, ОСОБА_4 відмовлено у роз`ясненні зазначеного судового рішення та у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Зазначає, що незважаючи на вступ судового рішення у законну силу, воно досі не виконане, а після набрання чинності рішенням суду, яким на відповідачку покладено обов`язок не перешкоджати користуванню житлом, вона категорично відмовляється його виконувати, намагаючись реалізувати свій намір позбавити позивача єдиного житла. Позивач зазначає, що 4 липня 2023 року на підставі заяви власника квартири, у якій він проживав, а саме ОСОБА_3 , його було знято з реєстрації місця проживання, хоча він продовжував фактично мешкати у цьому житлі, про зняття з реєстрації його ніхто не повідомляв, а ці всі дії вчинено під час дії термінового заборонного припису, коли він тимчасово не перебував у квартирі. Позивач зазначає, що проживав у спірній квартирі з 2008 року на законних підставах, після передачі житла у дар ОСОБА_3 не відмовлявся від своїх житлових прав і продовжував користування. Крім того, 31 березня 2025 року позивачу стало відомо, що відповідачка намагається продати спірну квартиру, у зв`язку з чим на сайтах оголошень розміщено повідомлення про її продаж із приховуванням точної адреси. Позивач вважає, що такими діями відповідачка прагне остаточно унеможливити поновлення його житлових прав, оскільки лише вона має фактичний контроль за реалізацією квартири, власник якої проживає на окупованій території. Рішення суду про усунення перешкод у користуванні житлом не виконується, відповідачка вчиняє дії з його відчуження та оскаржує як судове рішення, так і виконавчий документ, позивач звертається з вимогою про примусове вселення. На підставі вищевикладеного просила позовні вимоги задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті та встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи /а.с.12/.

Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.04.2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та заборонити її відчуження/ а.с.19-20/.

16.05.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Пащука А. І. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник заперечив проти задоволення позову, посилаючись на те, що з 01.08.2024 року ОСОБА_4 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди, а з 25.11.2024 року ця адреса є також її єдиним місцем реєстрації та проживання, відтак, відповідачка не має жодного стосунку до квартири АДРЕСА_1 . Також зазначено, що власником вказаного житла є інша фізична особа, яка брала участь у розгляді справи № 462/6085/23, і щодо якої судом було відмовлено у задоволенні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою. Представник стверджує, що ОСОБА_4 тривалий час не проживає у спірному житлі та фактично не може чинити будь-які перешкоди позивачу. Крім того, вказано, що станом на момент звернення з цим позовом квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 , була відчужена. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно її нинішніми власниками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . У зв`язку з цим відповідачка та її мати не мають жодних повноважень або можливостей виконувати будь-яке рішення суду щодо спірного житла. Також представник вказує, що позивач не є власником квартири, не здійснював витрат на її утримання, не сплачував комунальні платежі, не має правових підстав вимагати примусового вселення та не є членом сім`ї власників. У зв`язку з наведеним відповідачка вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просить відмовити у позові повністю та стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, докази понесення яких будуть подані додатково./а.с.34-55/.

17.06.2025 року позивачем ОСОБА_2 подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив суд поновити строк для її подання та, крім первісно заявленої вимоги про примусове вселення у спірну квартиру, зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повернути ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 повернути покупцям кошти, отримані як ціну за продаж цього житла /а.с.68-73, 90-94/.

02.07.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката Пащука А. І. на адресу суду надійшли заперечення щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог /а.с.83-84/.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2025 року у прийнятті заяви позивача ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове вселення відмовлено / а.с.104-105/.

Крім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2025 року залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове вселення, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог / а.с.106/.

24.09.2025 року від представниці третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_5 адвоката Водопийко Х. Т. надійшли письмові пояснення на позовну заяву, у яких останні щодо задоволення позову заперечили, вказуючи на його безпідставність. Треті особи зазначають, що є добросовісними набувачами спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яку придбали на підставі договору купівлі-продажу № 630 від 07.04.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О. М. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належать по 1/2 частці у праві власності на зазначене житло (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Представниця вказує, що треті особи не були обізнані про наявність будь-якого спору щодо цієї квартири на момент укладення договору, не мали жодних перешкод для її придбання, а попереднім власником була ОСОБА_3 . Таким чином, вони вважають незрозумілим своє залучення до участі у справі, оскільки не перебувають у жодних правовідносинах із позивачем і не можуть бути належними відповідачами у заявлених вимогах. Окремо вказується, що заявлена позовна вимога про «примусове вселення до квартири АДРЕСА_1 » є неконкретною та неадресованою третім особам, які не знайомі з позивачем, жодного разу з ним не контактували, а відтак не можуть бути суб`єктами виконання такого рішення у разі його ухвалення. Крім того, треті особи підкреслюють, що на час подання позову вони вже понад пів року є зареєстрованими власниками квартири, володіють належними правовстановлюючими документами, а тому задоволення позову суперечило б їхнім конституційним правам. Просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та проводити подальший розгляд справи за їх відсутності /а.с.114-121/.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення, аналогічно наведеним в позовній заяві та просив таку задовольнити.

Від представника позивачки ОСОБА_4 адвоката Пащука А. І. через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, у якій останні свої заперечення, викладені у відзиві, підтримали у повному обсязі, у задоволенні позову просили відмовити.

Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка ОСОБА_4 з 29.04.2006 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції (актовий запис № 187). На підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2022 року шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 був розірваний /а.с.36-37/.

Із даних комп`ютерної програми документообігу загальних судів «Д-3» встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.01.2024 року (справа № 462/6085/23), було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою, зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26.08.2024 року, та набрало законної сили.

Об`єктом спору є житлова квартира за адресою: АДРЕСА_3 (далі спірне житло).

Із наданих позивачем скріншотів вебсайту електронної торговельної платформи OLX.ua вбачається оголошення невстановленої особи від 23.03.2025 року про продаж 4-кімнатної квартири у Залізничному районі м. Львова за оголошеною ціною 71 000 $, загальною площею 63 м2 /а.с.5-8/.

Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що спірна квартира 07.04.2025 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вибула із власності ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Згідно витягу Державного реєстру речових прав від 07.04.2025 року № 421508383 та 421508537 спірне житло є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 (1/2 частки) та ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 (1/2 частки) на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2025 року № 630/а.с. 17-18/.

Як вбачається із Акту від 20.12.2024 року, складеного комісією ЛКП «Господар» в складі майстрів виробничої дільниці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 станом на 20.12.2024 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживають за адресою АДРЕСА_2 /а.с.50/.

Указана обставина також випливає із Акту від 30.12.2024 року, складеного комісією ЛКП «Левандівка» в складі майстрів з експлуатації житлового фонду Завадської Г. А., ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що зі слів заявниці та свідчень сусідів, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактично не проживають за адресою АДРЕСА_3 з 01.08.2024 року по дату складання акту та відомостей з реєстру територіальної громади /а.с.52, 54, 55/.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом частини першої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є вселення позивача до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим як вже встановлено судом, спірне нерухоме майно до якого хоче вселитись позивач належить на праві спільної часткової власності не відповідачам, а третім особам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2025 року № 630.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 751/1620/23 (провадження № 61-8723св24) зазначено, що витребувати можна лише те майно, яке є в наявності та фактично перебуває у незаконному володінні відповідача. Якщо ж майно, яке перебуває у чужому володінні, видозмінилося, було перероблене чи знищене, а позивач довів, що вказане майно йому належить, то в такому випадку стягується вартість майна. Інакше виконати судове рішення про задоволення позову буде неможливо.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 11.12.2024 року у справі № 523/6336/16-ц.

Втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить ст. 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат. Це, на погляд Суду, є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, про що йдеться, зокрема, в п. 6.53 постанови ВП ВС від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19.

Згідно ч. ч. 1, 5,6-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові від 22.09.2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак, враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження порушення його законних прав та інтересів діями (бездіяльністю) відповідачів, як визначальної передумови для застосування судом будь-якого способу захисту. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З обставин справи випливає, що позивач не є ні власником, ні співвласником спірного житлового приміщення. Після набрання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.01.2024 року (справа № 462/6085/23), яким частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою, зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ,фактичні обставини змінились, а саме спірна квартира була відчужена відповідачкою на користь третіх осіб на законних підставах за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, з подальшою державною реєстрацією права власності за третіми особами, у зв`язку з чим відповідачка більше не є власником або користувачем квартири, а відтак примусове вселення до неї об`єктивно не може бути виконане. Станом на сьогодні відповідачі у спірній квартирі не проживають, не чинять перешкод у користуванні такою. У зв`язку з відчуженням спірного житла третім особам на законних підставах, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог може призвести до необґрунтованого втручання у їх право власності як законних набувачів.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивача, наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необхідність постановлення рішення про відмову в позові.

Поряд з цим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем також було подано на розгляд суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09.04.2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та заборонити її відчуження.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 9, 10 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9 регламентовано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Також роз`яснено, що підставою для скасування заходів забезпечення позову також є випадки, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З урахуванням вищенаведеного, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 09.04.2025 року, підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про примусове вселення відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у цивільній справі № 462/2428/25, вжиті на підставі ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 09.04.2025 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 із забороною її відчуження.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач-1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач-2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Постигач О. Б.