Справа № 629/1740/25
Номер провадження 2/629/690/25
03.11.2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Цендри Н.В., за участю секретаря Андрієнко С.А., адвоката Красноперова С.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Агро» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -
Ухвалою суду від 13.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (виклику) сторін.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.05.2025 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу.
16.06.2025 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області відновлено провадження у справі для розгляду клопотання експерта.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.06.2025 року матеріали цивільної справи направлено до експертної установи для продовження проведення експертизи на підставі ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.05.2025 року.
29.09.2025 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області відновлено провадження у справі.
16.10.2025 ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у позові.
Представник відповідача ТОВ «Краєвид Агро» в судове засідання 03.11.2025 не з`явився про дату і час проведення розгляду справи був повідомлений належним чином, ніяких заяв, клопотань про відкладення справи до суду не надав.
Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Висновком судово-почеркознавчої експертизи №8020 від 17.09.2025 року, проведеної експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» встановлено, що
Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є, те, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Якщо двосторонній правочин (договір) не підписаний однією зі сторін, він не є укладеним і не породжує жодних прав та обов`язків сторін.
Встановлені судом обставини, зокрема факт непідписання позивачкою договорів оренди земельних ділянок №380 від 04.10.2022 року та №143 від 04.10.2022 року, свідчить про те, що ці договори не були укладені, а також про відсутність волевиявлення власника на передачу земельної ділянки в оренду, що робить користування відповідача цим майном безпідставним.
Висновок вказаної судової експертизи у встановленому законом порядку відповідачем не спростований. Інших доказів укладення договору оренди відповідачем суду не надано.
Таким чином, договори оренди земельних ділянок №380 від 04.10.2022 року та №143 від 04.10.2022 року укладені між ТОВ «Краєвид Агро» та ОСОБА_1 є нікчемними правочинами, так як волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину, на укладання зазначеного правочину було відсутнє, а тому не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.
В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка яка є власницею спірних земельних ділянок має перешкоди в користуванні своїми земельними ділянками, оскільки відповідач користується земельними ділянками позивачки.
При цьому суд вважає, що позивачкою доведено ту обставину, що відповідач здійснює користування її земельними ділянками без належної правової підстави, оскільки договори оренди земельних ділянок №380 від 04.10.2022 року та №143 від 04.10.2022 року є не укладеними, враховуючи, що позивачка їх не підписувала.
16.06.2020 року Великою Палатою Верховного Суду ухвалено постанову у справі № 145/2047/16-ц, в якій висловлено думку, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено (не підписано)), не підлягає визнанню недійсним. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів, позаяк цей спосіб захисту є неефективним. Натомість ефективним способом захисту права, в контексті фактичних обставин справи № 145/2047/16-ц є усунення перешкод у користуванні належним власнику майном, тобто негаторний позов.
Таким чином, зі змісту вказаної правової позиції Великої Палати Верховного Суду вбачається, що залежно від фактичних обставин справи, належними способами захисту прав власника майна, що є предметом неукладеного (непідписаного) договору, слід розглядати звернення з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном, або про повернення такого майна як безпідставно набутого.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), на яку також послався заявник у касаційній скарзі, вказала, що: у тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Оскільки відповідачем використовуються земельні ділянки, які належить позивачці, без відповідної правової підстави, позивачка як власниця земельних ділянок має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном згідно статті 391 Цивільного кодексу України.
Отже, позивачкою доведено належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовано, факт неукладення спірних договорів оренди, відомості про які були внесені до державного реєстру, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При розгляді даної справи, суд бере до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22)).
На підставі ст. 27 ч. 1 п. 9 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Таким чином, відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краєвид Агро» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 06.11.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Краєвид Агро», , місцезнаходження: Харківська область, Лозівський район, с.Веселе, вул.Центральна, буд.1.

Суддя Наталія ЦЕНДРА