Провадження №2/760/5512/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Усатової І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Омельяненко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Обслуговуючий кооператив «ЖБК Україна», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович, про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, треті особи - Обслуговуючий кооператив «ЖБК Україна», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексій Васильович про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 73,9 кв.м., що належала померлому, як члену Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Україна».

Померлий ОСОБА_2 набув права власності на вказану квартиру шляхом виплати всіх пайових внесків, що підтверджується дублікатом довідки, виданою Обслуговуючим кооперативом «ЖБК Україна», про те, що ОСОБА_2 був членом Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Україна» та сплатив повну вартість квартири, в 1987 році, проте свідоцтва про право власності на спірну квартиру за життя не одержав.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою та спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Києва від 22.11.1969.

24.03.2024 позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченка Олексія Васильовича, однак постановою за № 16/02-31 від 22.03.2024 нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на спадкове майно.

З огляду на викладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: кооперативну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 73,9 кв.м в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 07.11.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання та витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексія Васильовича матеріали спадкової справи № 02/2021 щодо майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10.01.2025 на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченко Олексія Васильовича надійшла копія спадкової справи № 02/2021 щодо майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 09.06.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, її представник надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності в якій підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання уповноваженого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Треті особи у судове засідання не з`явилась, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Враховуючи положення ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності зазначених осіб.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.

У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 18.12.2020, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 22928.

Позивачка ОСОБА_1 є донькою та спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом записів актів громадянського стану Ленінського району м. Києва від 22.11.1969, актовий запис № 2101.

Згідно матеріалів спадкової справи, 24.03.2024 позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченка Олексія Васильовича.

У матеріалах спадкової справи міститься також нотаріально завірена заява дружини померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно якої вона відмовляється від обов`язкової частки у спадщині після померлого чоловіка ОСОБА_2 .

Відповідно до наявного в матеріалах спадкової справи заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М. від 28.04.2014 за реєстровим № 864, померлий ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 все своє майно заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно нотаріально завіреного перекладу довідки про зміну імені, виданої Муніципалітетом міста Фюрст, Федеральна земля Баварія, Федеративна Республіка Німеччина від 13.04.2004, у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінила своє ім`я на ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 73,9 кв.м., що належала померлому, як члену Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Україна».

Судом встановлено, що померлий ОСОБА_2 набув права власності на вказану квартиру шляхом виплати всіх пайових внесків, що підтверджується дублікатом довідки, виданою Обслуговуючим кооперативом «ЖБК Україна», про те, що ОСОБА_2 був членом Обслуговуючого кооперативу «ЖБК Україна» та сплатив повну вартість квартири АДРЕСА_1 , в 1987 році, проте свідоцтва про право власності на спірну квартиру за життя не одержав.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченком О.В. було здійснено запит до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (КП КМР «КМ БТІ»), відповідно до якого згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Згідно наявного в матеріалах справи технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , спадкова квартира має три житлові кімнати житловою площею 43,7 кв.м та має загальну площу 73,9 кв.м.

Відповідно постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Микитченка О.В. № 16/02-31 від 22.03.2024, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки спадкоємницею не надано оригінал документа, що підтверджує право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 , що передбачено п. 8, ст. 67 Закону України «Про нотаріат» та п. п. 4.16, п. 4, Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Так, суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно положень статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обв`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Відповідно абз. 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

У відповідності до положень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Положеннями пункту 5 Постанови пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Далі, пунктом 6 Постанови пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК).

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивачки щодо визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку.

На підставі наведеного та ст. 1216-1218,1222,1223,1258,1261 ЦК України, керуючись ст. 5,12,13,141,263,265,268,280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянкою Федеративної Республіки Німеччина (РНОКПП: НОМЕР_3 ), право власності на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 43,7 кв.м та має загальну площу 73,9 кв.м, в порядку успадкування спадкоємцем за заповітом після смерті її батька, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.А. Усатова