ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6238/25 Справа № 196/1601/24 Головуючий у першій інстанції: Костюков Д. Г. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Костюкова Д.Г. від 24 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона 02.11.2022 була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаду продавця консультанта згідно наказу №13-К від 01.11.2022. 31 жовтня 2024 року позивачку було звільнено з займаної посади, у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі пункту 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, адже з 26.10.2024 по 06.11.2024 вона перебувала на стаціонарному, а потім на амбулаторному лікуванні. Відповідачкою не проводилось розслідування її відсутності на роботі. У наказі №10-к від 31.10.2024 про її звільнення не зазначено коли саме нею було здійснено порушення трудової дисципліни (прогул), а підстава для видачі цього наказу зазначена як п.9.2.2 Трудового договору від 01.11.2022 та зазначено, що вона ознайомлена з наказом 31.10.2024, тобто в день його видачі, що не відповідає дійсності. У разі відсутності працівника на роботі у день звільнення, копію наказу про звільнення та повідомлення про можливість отримання трудової книжки необхідно надсилати поштою. Надсилати саму трудову книжку поштою забороняється без письмової згоди працівника. Письмової згоди позивачки на направлення трудової книжки поштою не було. Крім того, відповідачка не провела з нею повний розрахунок по заробітній платі та компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки за 24 календарні дні та не оплатила їй дні тимчасової непрацездатності. Звернувшись до відповідачки з письмовою заявою про надання їй відповідних документів, відповідачка ніяких документів не надіслала. ОСОБА_2 зазначила, що перебуває у вимушеному прогулі з 01 листопада 2024 року. Її останніми двома повними місяцями роботи є серпень та вересень 2024 рік. Середньоденний заробіток за останні два повні місяці роботи становить?? (8000,00 грн. + 8100,00 грн) / 43 = 374,42 грн. Тому позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №10-к від 31.10.2024 про її звільнення; поновити її на посаді продавця-консультанта фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 01 листопада 2024 року; стягнути з відповідачки на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2024 року по дату винесення рішення суду, із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 374,42 грн, заборгованість по заробітній платі за жовтень 2024 року та компенсацію за дні невикористаної відпустки за 24 календарні дні (два роки за період роботи з 02.11.2022 по 31.10.2024), середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 01.11.2024 по дату постановлення рішення, із розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 374,42 грн; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року, з урахуванням ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2025 року про виправлення арифметичної помилки, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №10-к від 31 жовтня 2024 року про звільнення ОСОБА_2 , продавця-консультанта, з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді продавця-консультанта фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за жовтень 2024 року в сумі 8600,00 грн, з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40811,78 грн, з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані 24 дні відпустки за 2023 рік у розмірі 5 359,68 грн. та 24 дні відпустки за 2024 рік у розмірі 5 912,16 грн., а всього 11271,84 грн, з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів. Вирішено також допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судові витрати позивачки покласти на останню. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ФОП ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, зокрема, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про дату судового розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати своє право на захист.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення апелянтки про слухання справи судом першої інстанції заслуговують на увагу. Матеріали справи не містять доказів спростування наведеного твердження апелянта, не містять доказів належного своєчасного виконання місцевим судом положень статей 128-130 ЦПК України та повідомлення ФОП ОСОБА_1 про слухання справи судом першої інстанції 24 березня 2025 року.

На аркуші справи 233 у томі 1 наявна довідка про доставку електронного листа, відповідно до якої документ в електронному вигляді "Судова повістка про виклик до суду в справі..." від 21.03.2025 було доставлено до електронної скриньки одержувача ФОП ОСОБА_1 21.03.2025.

Частиною 5 статті 128 ЦПК України встановлено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Однак, вказану вище судові повістку про виклик до суду було до електронної скриньки відповідачки (як зазначено у довідці), лише 21.03.2025, тобто за два дні до судового засідання.

Крім того, матеріали справи не містять самого документу "Судова повістка про виклик до суду в справі..." від 21.03.2025. А в долученій до апеляційної скарги судовій повістці про виклик до суду від 18.03.2025, яка отримана відповідачкою, вона викликається в судове засідання на 14:00 год. 24 квітня 2025 року, тобто на місяць пізніше дати розгляду справи (а.с. 9 т.2).

Наявна у матеріалах справи довідка без дати, складена секретарем судового засідання, щодо телефонної розмови з відповідачкою, не є належним завчасним повідомлення ФОП ОСОБА_1 про дату, час та місце слухання справи місцевим судом 24 березня 2025 року (а.с. 232 т.1), адже така форма повідомлення не передбачена ЦПК України.

Враховуючи неналежне повідомлення апелянта про розгляд даної справи в суді першої інстанції; керуючись положенням п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України про те, що вказане порушення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, - апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення у справі.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 01 листопада 2022 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір про прийняття ОСОБА_2 на роботу на посаду продавця консультанта (а.с. 56-57 т. 1).

Наказом №6-к від 06.12.2023 ФОП ОСОБА_1 «Про надання чергової відпустки» ОСОБА_2 , продавцю консультанту, надано чергову відпустку за 2023 рік на 24 календарні дні, з 07 по 31 грудня 2023 року. До роботи стати з 01 січня 2024 року. Підстава: графік відпусток ФОП ОСОБА_1 на 2023 рік (а.с.78 т. 1).

Згідно наказу №8-к від 30.09.2024 р. ФОП ОСОБА_1 «Про надання чергової відпустки», ОСОБА_2 продавцю консультанту, надано чергову відпустку за 2024 рік на 24 календарні дні, з 01 по 24 жовтня 2024 р. До роботи стати з 25 жовтня 2024 року. Підстава: графік відпусток ФОП ОСОБА_1 на 2024 рік (а.с.79 т. 1).

Згідно заяви позивачки ОСОБА_2 від 26.10.2024 до ФОП ОСОБА_1 , позивачка просить звільнити її із роботи за згодою сторін у відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України 28 жовтня 2024 року, у зв`язку з переводом на іншу роботу та просить здійснити повний розрахунок за відпрацьовані години та невикористані відпустки, також просить повернути трудову книжку, особисті речі (а.с.73 т. 1). Вказана заява згідно копії поштового конверту була направлена? ОСОБА_1 26.10.2024 та згідно трекінгу Укрпошта №747 «вручено особисто» 14.11.2024 р. (а.с.74 т. 1).

Згідно акту №1 від 30.10.2024 про відсутність на роботі ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 , продавець-консультант ОСОБА_3 , продавець-консультант ОСОБА_4 , склали акт про те, що 30.10.2024 продавець-консультант ОСОБА_2 була відсутня на роботі протягом всього дня з 8:00 до 17:00 (а.с. 58 т. 1).

Наказом №9-к від 30.10.2024 «Про оголошення догани ОСОБА_2 у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України», відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, оголошено догану ОСОБА_2 , продавцю-консультанту, за «прогул без поважних причин», 30 жовтня 2024 року, підстава: п.4.2.1. трудового договору від 01.11.2022 (а.с.59 т. 1).

ФОП ОСОБА_1 31.10.2024 складено акт №2 про відсутність на роботі ОСОБА_2 , згідно якого продавцем-консультантом ОСОБА_3 для встановлення причин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці здійснено виїзд за адресою місця проживання (прописки) ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 та адресою місця проживання чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 . Проте за жодною із вищевказаних адрес ні ОСОБА_2 ні її чоловік ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 не перебували, вхідні ворота за жодною з адрес ніхто не відчинив (а.с. 62 т. 1).

Наказом №10-к від 31.10.2024 р. «Про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, звільнено ОСОБА_2 , продавця-консультанта з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України «прогул без поважних причин», з 31 жовтня 2024 року, підстава: п.9.2.2. трудового договору від 01.11.2022 р. (а.с.63), який було надіслано ОСОБА_2 .? згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 31.10.2024 та згідно трекінгу Укрпошта вручено особисто 06.11.2024 (а.с.64-65 т. 1).

У трудовій книжці ОСОБА_6 (прізвище « ОСОБА_7 » змінено на « ОСОБА_8 » згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 05.06.2009 (а.с.14 т.1)) серія НОМЕР_2 від 05.07.2003 міститься запис під №3 про прийняття на роботу продавцем-консультантом ФОП ОСОБА_1 за трудовим договором зареєстрованим в Петриківському РУЗ 30.10.2014 №5; згідно запису №5 від 01.03.2022 р. ОСОБА_2 звільнена за згодою сторін за ст.36 КЗпП України, керівник ОСОБА_1 ; згідно запису №6 від 02.11.2022 ОСОБА_2 прийнята на роботу продавцем консультантом, наказ №13-к від 01.11.2022 ФОП ОСОБА_1 ; міститься запис №7 від 31.10.2024 про звільнення? ОСОБА_2 у зв`язку? з прогулом без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, наказ №10-к від 31.10.2024 (а.с. 11-13 т. 1).

Позивачка направила ФОП ОСОБА_1 20.11.2024 заяву про надання документів від 19.11.2024, а саме копію наказу про прийом на роботу №13-к від 01.11.2022 р., копію трудового договору від 01.11.2024 р., довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату, довідку про середню заробітну плату (а.с. 18 т. 1).

Відповідачка згідно листа від 29.11.2024 направила ОСОБА_2 копію наказу про прийом на роботу №13-к від 01.11.2022 р., копію трудового договору від 01.11.2024 р., довідку про доходи, довідку про середню заробітну плату, які згідно трекінгу Укрпошта №992 "вручено особисто" 05.12.2024 (а.с. 81-83 т. 1).

Згідно відомостей про застраховану особу за формою ОК-5,? ОК-7, складених Пенсійним фондом України 14.11.2024, нарахування з жовтня 2024 року позивачці не здійснювались (а.с. 21-24, 25-27 т. 1).

Згідно копії медичного висновку КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №Н6М8-ЕЕАМ-Р9Н4-6М85 від 28.10.2024, період непрацездатності з 26.10.2024 по 30.10.2024 (а.с.28 т. 1).

Згідно копії медичного висновку КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №36ХВ-26ТН-99АТ-5ЕВ6 від 30.10.2024, період непрацездатності з 30.10.2024 по 01.11.2024 (а.с. 29 т. 1).

Згідно копії медичного висновку КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №НХЗС-3444-ТХ9Х-К5ЕЗ від 02.11.2024, період непрацездатності з 02.11.2024 по 06.11.2024 (а.с. 30 т. 1).

Згідно копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.10.2024, ОСОБА_2 знаходилась в стаціонарі з 26.10.2024 по 30.10.2024 з діагнозом тиреотоксикоз, астено-невротичний стан (а.с.31-32 т. 1).

Відповідно до копії листа ТОВ РІВ «Егрегор» №37/1 від 23.12.2024 на заяву ФОП ОСОБА_1 повідомлено, що відповідальними особами, які мають право ставити під охорону на ПЦС ТОВ РІВ «Егрегор» та знімати з під охорони об`єкт за адресою: АДРЕСА_3 , є: Ключ 1 ОСОБА_1 НОМЕР_3 ; Ключ 2 ОСОБА_9 НОМЕР_4 ; ОСОБА_10 НОМЕР_5 ; Ключ 4 ОСОБА_3 НОМЕР_6 (а.с. 76 т. 1).

У листі ТОВ РІВ «Егрегор» №37/2 від 23.12.2024 повідомлено список подій з 28.10.2024 до 29.10.2024 по об`єкту №9058 зоомагазин та Ветаптека ФОП ОСОБА_1 : зняття 28.10.2024, час 08:18:25 ключ №3 ОСОБА_2 ; постановка 28.10.2024, час 16:12:05 ключ №3 ОСОБА_2 ; зняття 29.10.2024, час 08:19:21 ключ №3 ОСОБА_2 ; постановка 29.10.2024, час 16:11:54 ключ №3 ОСОБА_2 (а.с. 77 т. 1).

В матеріалах справи містяться скріншоти з мобільного телефону ОСОБА_2 .? ? Е- лікарняних №26602994-1, дата відкриття 26.10.2024 року, дата закриття 30.10.2024 р., №26690265-1, дата відкриття 31.10.2024 року, дата закриття 01.11.2024 р., №26756622-1, дата відкриття 02.11.2024 року, дата закриття 06.11.2024 р., копія бланку замовлення з оплатою послуги взяття венозної крові у ТОВ "ЦЕНТРО-ЛАБ" 29.10.2024 р., копія електронної виписки з амбулаторної карти пацієнта ОСОБА_2 за 31.10.2024 р. (а.с. 103-107 т. 1).

Відповідачкою ФОП ОСОБА_1 було направлено лист до КП "Царичанська центральна лікарня" Царичанської селищної ради від 23.12.2024 р. щодо проведення службового розслідування по факту видачі лікарняного листа ОСОБА_2 з 26.10.2024 р. по 30.10.2024 р. (а.с.46-47), лист від 25.12.2024 р. про перебування на стаціонарному лікуванні позивачки ОСОБА_2 (а.с.72); лист начальнику Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОВА щодо перевірки інформації викладеній у заявах до Царичанської ЦРЛ від 23.12.2024 р. та від 25.12.2024р. та проведення службового розслідування щодо імовірних протиправних дій лікаря терапевтичного відділення (а.с.134-135), лист Голові Дніпропетровської ОВА, начальнику Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОВА від 31.01.2025 р. щодо формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, а саме копії медичного висновку №Н6М8-ЕЕАМ-Р9Н4-6М85 від 28.20.2024 р. (а.с.151 т. 1).

Згідно листа КП "Царичанська центральна лікарня "Царичанської селищної ради від 07.02.2025 р. №169 на звернення ОСОБА_1 , яке надійшло до Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОВА надано інформацію, що відповідно до п.7 розділу 4 наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 р. №1066 "Деякі питання формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність" у лікаря є 5 днів для внесення відповідного медичного висновку до ЕОСЗ (а.с.209 т. 1).

Відповідно до листа Дніпропетровської ОВА від 17.02.2025 №441/0/92025 стосовно формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, рекомендовано звернутись до власника центральної бази даних, тобто до Національної служби здоров`я України (а.с.210-211 т. 1).

Відповідачкою 06.03.2025 направлено запит до Національної служби здоров`я України щодо порушення у сфері підготовки та видачі лікарняних листів через електронну систему? КП "Царичанська центральна лікарня" Царичанської селищної ради (а.с.214 т. 1).

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правила статті 139 КЗпП покладають на працівника обов`язок працювати чесно та сумлінно, своєчасно та точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової та технологічної дисципліни.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (частини перша-друга статті 149 КЗпП України).

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №643/10816/17.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постановах: від 25 січня 2023 року у справі № 734/2607/20 (провадження № 61-10371св22); від 29 березня 2023 року у справі № 369/14257/18 (провадження № 61-11188св20).

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Позивачка в обґрунтування незаконності наказу ФОП ОСОБА_1 про її звільнення з роботи з посади продавця-консультанта на підставі п.4 ст.40 КЗпП України зазначає, що у період з 26 жовтня 2024 по 06 листопада 2024 року вона перебувала на лікарняному та на підтвердження вказаних обставин надала копії медичного висновку про тимчасову непрацездатність КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №Н6М8-ЕЕАМ-Р9Н4-6М85 від 28.10.2024 (період непрацездатності з 26.10.2024 по 30.10.2024), виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.10.2024 (перебування в стаціонарі з 26.10.2024 по 30.10.2024), медичного висновок про тимчасову непрацездатність КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №36ХВ-26ТН-99АТ-5ЕВ6 від 30.10.2024 (період непрацездатності з 30.10.2024 по 01.11.2024), медичного висновку про тимчасову непрацездатність КП «Царичанська центральна лікарня» Царичанської селищної ради №НХЗС-3444-ТХ9Х-К5ЕЗ від 02.11.2024 (період непрацездатності з 02.11.2024 по 06.11.2024) (а.с.28-32).

Отже, судом встановлено, що позивачка з 26 жовтня 2024 по 06 листопада 2024 року перебувала на лікарняному (тимчасово непрацездатна), в тому числі у день її звільнення 31.10.2025, що підтверджується вищевказаними медичними документами, тобто була відсутня у цей час на робочому місці з поважних причин, що виключає можливість її звільнення роботодавцем ФОП ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП.

Посилання відповідачки на недопустимість наданих позивачкою медичних документів є безпідставними, оскільки вони носять характер припущень та не свідчать про неналежність чи недопустимість даних доказів.

Наведені відповідачкою доводи не спростовують факту перебування позивачки ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні з 26 жовтня 2024 року по 01 листопада 2024 року та на амублаторному лікуванні з 02 листопада 2024 року по 06 листопада 2024 року, що є свідченням поважності причин її відсутності на робочому місці 30 та 31 жовтня 2024 року.

Доводи відповідачки, що відповідно до інформації ТОВ РІВ "Егрегор" 28 та 29 жовтня 2024 року вхідні двері ветаптеки відчинялися саме позивачкою, є недоведеними. Згідно пояснень позивачки, ключі від ветаптеки були передані нею відповідачці 26 жовтня 2024 року, що останньою не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що неявка позивачки на роботі була з об`єктивних поважних причин, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2 , що не може вважатися прогулом в розумінні ст. 40 КЗпП України, а тому не тягне наслідків, передбачених у п. 4 ч. 1 ст. 40, ст. 147 КЗпП України, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання незаконним наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №10-к від 31 жовтня 2024 року про звільнення з роботи ОСОБА_2 , а також поновлення ОСОБА_2 на роботі у ФОП ОСОБА_1 на посаді продавця-консультанта з 01 листопада 2024 року.

За положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, позивачкою заявлено також вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Разом з тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Отже, у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Тобто, ОСОБА_2 просить стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Отже, позивачці має бути виплачений відповідачкою лише середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі ч.2 ст.235 КЗпП та у зв`язку з поновленням позивачки на роботі з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2024 року по день винесення рішення суду.

Згідно з відомостями Пенсійного фонду України від 14.11.2024 за формою ОК-5 та у ОК-7 за серпень 2024 року (22 робочі дні) заробітна плата ОСОБА_2 становить 8000,00 грн. та за вересень 2024 року (21 робочий день) заробітна плата ОСОБА_2 становить 8100,00 грн (а.с.21-27 т.1).

Таким чином, заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом повних двох місяців перед звільненням (серпень 2024 року- вересень 2024) склала 16100,00 грн. Отже, розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 374,42 грн. (16100,00 : 43 робочих дні = 374,42 грн).

Судом апеляційної інстанції також установлено, що наказом ФОП ОСОБА_1 №3-к від 26.03.2025 "Про поновлення на посаді ОСОБА_2 " скасовано наказ про звільнення позивачки №10-к від 31.10.2024, поновлено її на посаді продавця-консультанта з 26 березня 2025 року.

Виходячи з вищевикладеного, встановивши, що наказом ФОП ОСОБА_1 №3-к від 26.03.2025 "Про поновлення на посаді ОСОБА_2 " скасовано наказ про звільнення позивачки №10-к від 31.10.2024, поновлено її на посаді продавця-консультанта з 26 березня 2025 року; враховуючи, що наказ №3-к від 26.03.2025 на цей час не скасований; встановивши, що відповідачкою не спростовані доводи позивачки, що ФОП ОСОБА_1 , станом на час розгляду справи апеляційним судом, не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, - наявні підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2024 року (наступний за днем звільнення) по 25.03.2025 року включно (день, що передує виданню наказу про поновлення позивачки на роботі) в розмірі 38565,26 грн (374,42 грн середньоденний заробіток х 103 робочих дня).

Суд наголошує, що відповідачкою клопотання про надання доказів, витребування доказів судом - не заявлені, що підтверджується протоколом судового засідання, письмовими матеріалами справи. Від ФОП ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи апеляційним судом без її участі.

Позивачкою заявлено вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за жовтень 2024 року та компенсації за невикористану відпустку за період 2022-2024 роки. Відповідачка заперечує про наявність заборгованості перед позивачкою з виплати заробітної плати, а також наполягає на тому, що відповідачка реалізувала своє право на відпустку у 2023 та 2024 році.

Таким чином, у даній справі наявний спір з приводу виплати позивачці вищевказаних сум.

Суд зауважує, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

На спростування доводів позивачки про невиплату їй відповідачкою заробітної плати за жовтень 2024 року відповідачкою суду надані форми податкової звітності: відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за 4 квартал 2024 (а.с.144); відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 4 квартал 2024 року (а.с.146); роздруківка "Зарплата за жовтень 2024 року" (а.с.147); відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби) (а.с.148).

Однак, надані відповідачкою докази підтверджують лише нарахування позивачці заробітної плати в сумі 8600,00 грн, а також сплачені з цієї суми податки та не підтверджують сам факт виплати та отримання даної заробітної плати позивачкою. Суду не представлено письмових відомостей про виплату (отримання) заробітної плати у готівковій формі, виписки з особового рахунку ФОП про перерахування заробітної плати на банківський рахунок, відкритий на ім`я позивачки, тощо; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Таким чином, за відсутності належних доказів виплати позивачці заробітної плати за жовтень 2024 року та оскільки відповідачкою не заперечується нарахування заробітної плати позивачці за жовтень 2024 року в сумі 8600,00 грн., колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення зазначеної заборгованості з ФОП ОСОБА_1 на користь позивачки.

На спростування доводів позивачки про неперебування нею у відпустці за період з 02.11.2022 по 31.10.2024 відповідачкою надано накази ФОП ОСОБА_1 "Про надання чергової відпустки" від 06.12.2023 №6-К та від 30.09.2024 №8-К. Однак, ці накази не містять підпису про ознайомлення з ними позивачки, а інших доказів перебування позивачки у відпустці в цей період (зокрема, заяви про надання відпустки) суду не надані.

Також суд не бере до уваги надану відповідачкою роздруківку "Зарплата за жовтень 2024 року", де в графі ОСОБА_2 зазначено, що останньою відпрацьовано 27 днів та всього нараховано - 8 600,00 грн., відпустка - 6300,00 грн., оплата по часовому тарифу - 2300,00 грн., оскільки вона не є належним доказом використання позивачкою відпустки за період з 02.11.2022 по 31.10.2024.

Будь-яких інших належних доказів на спростування тверджень позивачки, що вона у відпустці не була та не отримувала оплату щорічної відпустки, відповідачкою суду не надані; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст. 74 КЗпП України). Така норма міститься і у ст. 2 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до положень частини першої ст. 75 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 20 ст. 10 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за №100 (зі змінами та доповненнями) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 рока, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Отже, якщо працівник отримує компенсацію за дні відпусток, на які він набув право до 31.12.2023, то розрахунок середньої зарплати здійснюють виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Таким чином, в розрахунок включаються місяці, відпрацьовані упродовж 2023 року.

Відповідно до даних форми ОК-5 та ОК-7 дохід позивачки за 12 місяців 2023 року склав 81510,00 грн, у зв`язку з чим її середня заробітна плата в цей період становить 81510/365 = 223,32 грн. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку за 2023 складає 223,32х24 = 5359, 68 грн.

Крім того, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки працівнику за 2024 рік (на які він набув право після 31.12.2023 р.) проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до даних форми ОК-5 та ОК-7 дохід позивачки за 12 місяців які передують місяцю відпустки (жовтень 2024) склав 90160 грн., у зв`язку з чим її середня заробітна плата в цей період становить 90160/366 = 246,34 грн. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку за 2024 складає 246, 34х24 = 5912, 16 грн.

Отже, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню за невикористані 24 дні відпустки за 2023 рік - 5359,68 грн та за невикористані 24 дні відпустки за 2024 рік - 5912,16 грн, а всього 11271,84 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19».

Згідно зі п.п. 2, 4 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до частини 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Отже, наявні підстави допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог; приймаючи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогу про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідачки підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 2422,40 грн (1211,20 грн х 2).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №10-к від 31 жовтня 2024 року про звільнення з роботи ОСОБА_2 .

Поновити ОСОБА_2 на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаді продавця-консультанта з 01 листопада 2024 року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) заборгованість по заробітній платі за жовтень 2024 року в сумі 8600 (вісім тисяч шістсот) грн 00 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38190 (тридцять вісім тисяч сто дев`яносто) грн 84 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 11271 (одинадцять тисяч двісті сімдесят одна) грн 84 коп.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) в дохід держави судовий збір у сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова