Справа № 357/8353/25
Провадження № 2/357/4100/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 листопада 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Кича М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Євроінс України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2025 року адвокат Воропай Руслан Миколайович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Євроінс України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на наступні обставини.

21.08.2024 о 09 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Одеса, де ОСОБА_2 , як водій, керуючи транспортним засобом «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого не впорався з керуванням та допустив зіткнення з бетонним відбійником, і в подальшому з автомобілем «Ford» д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходився попереду та в подальшому який контактував з автомобілем «Ford» д.н.з. НОМЕР_3 , котрий внаслідок вказаного зіткнення здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota» д.н.з. НОМЕР_4 , що знаходився попереду. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вказані обставини встановлені постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2024 по справі № 369/17739/24, згідно якої ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказана вище постанова набрала законної сили - 02.12.2024, а отже відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України встановлені в ній факти та обставини не підлягають доказуванню.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілого, була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна» (надалі Третя особа без самостійних вимог на стороні Відповідача), про що зазначено в страховому полісі № НОМЕР_5 .

При цьому страхова сума на відшкодування шкоди спричинено майну складає 160 000 гривень, а розмір франшизи становить 3500 гривень.

Нa день звернення з цивільним позовом до суду, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було здійснено регламентну виплату в межах страхового ліміту в розмірі 156 750,00 гривень.

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024 та звіту № 25/41.03.25 від 20.03.2025 про утилізаційну вартість КТЗ оціненої ФОП « ОСОБА_3 », який діє на підставі Свідоцтва та Сертифікату суб`єкта оціночної діяльності №443/2024 від 24.09.2024 Фондом державного майна України. Майнові збитки, які ОСОБА_1 понесла внаслідок пошкодження автомобіля марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_6 , було оцінено у розмірі 516 150,00 гривень. Ринкова вартість КТЗ «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_7 до пошкодження становить 516 150,00 гривень. Вартість відновлювального ремонту КТЗ «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_7 становить 1 559 922.65 гривень. Утилізаційна вартість КТЗ 192765,69 гривен. Значення коефіцієнту фізичного зносу 0,5841.

Позивач залишає за собою право на залишки транспортного засобу та розраховуючи фактичні завдані матеріальні збитки після повного розрахунку з «ПрАТ «СК Євроінс Україна» слід враховувати наступне: 516 150.00 гривень (матеріальний збиток за знищення КТЗ) 192 765,69 гривень (утилізаційна вартість КТЗ після пошкодження) 156 750,00 гривень (виплата «ПрАТ «СК «Євроінс Україна») 3500.00 гривень (франшиза) = 163 134,31 гривень (фактична сума матеріального збитку за пошкоджений КТЗ).

Позивач поніс витрати пов`язані із доставкою, зберігання на майданчику тимчасового утримання автомобіля марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_7 в сумі 7 850,00 гривень та витрати пов`язані з обстеженням транспортного засобу ТОВ «ВіДі-Край Моторз» у розмірі 1144,80 гривень. Також внаслідок ДТП, ОСОБА_1 була вимушена звертатися за медичною допомогою та нею було витрачено кошти в сумі 1700,00 гривень, загальна сума матеріального збитку становить 176 279,11 гривень.

У досудовому порядку питання повного відшкодування матеріальної шкоди позивачеві вирішено не було, а відтак, ОСОБА_1 змушена звернутися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (за місцем проживання відповідача) з відповідним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Компенсація за моральну шкоду позивачеві необхідна для відновлення попереднього психологічного стану, суму якої з урахуванням розумності та справедливості він оцінює в 50 000,00 гривень.

Вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд обов`язково має врахувати суть позовних вимог, характер правопорушення у ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань позивача і їх значну тривалість, радикальні вимушені зміни у житті позивача, час і зусилля, які були докладені для відновлення попереднього стану транспортного засобу, фактичну байдужість відповідача до проблем позивача, які виникли в результаті пошкодження і ремонту її автомобіля, а також вимог справедливості та розумності і має задовольнити цивільний позов у частині моральної шкоди у повному обсязі.

Необхідність вирішення спору шляхом звернення до суду з цим позовом вже призвели до понесення ОСОБА_1 судових витрат у вигляді сплати коштів ФОП « ОСОБА_3 » за звіт про оцінку вартості матеріального збитку у розмірі 4500,00 гривень та звіт про утилізаційну вартість КТЗ 2000,00 гривень, що підтверджується квитанціями № 25/41.09.24 від 24.09.2024 та № 25/41.03.25 від 20.03.2025, судового збору у розмірі 2 973,99 гривень, а також витрат на правничу адвоката 15 000,00 гривень, що разом складає 24 473,99 гривень, і є сумою судових витрат у розумінні п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та які за результатами розгляду справи мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 226 279,11 гривень, з яких: 176 279,11 гривень - відшкодування матеріальної шкоди; 50 000 гривень - відшкодування моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у загальному розмірі 24 473,99 гривень (складання звітів ФОП « ОСОБА_3 » 6500 гривень, судовий збір 2 973,99 гривень, витрати на оплату правничої допомоги адвоката 15 000,00 гривень) ( а. с. 1-7 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2025 головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 66-67 ) та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (ч. 8 ст. 187 ЦПК України).

Згідно відповіді № 1451311 від 05.06.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 07.10.2003 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 71-72 ).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

Ухвалою судді від 09.06.2025 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 26.06.2025 ( а. с. 73-74 ).

19.09.2025 за вх. № 52480 від представника позивача надійшла позовна заява ( уточнення позовних вимог ), яка обґрунтована тим, що під час підготовки та подання первинної позовної заяви було допущено помилку при розрахунках суми матеріального збитку.

Згідно з первинним розрахунком, заявлена сума матеріальної шкоди становила 176 279,11 гривень. Однак відповідно до правильного розрахунку, що підтверджується доданими до первинної позовної заяви документами (квитанціями, актами огляду, висновками експертів тощо), фактичний розмір матеріальної шкоди становить 180 829, 11 грн, виходячи з наступного: 516 150,00 гривень (матеріальний збиток за знищення КТЗ) - 192 765,69 гривень (утилізаційна вартість КТЗ після пошкодження) - 156 750,00 гривень (виплата «ПрАТ «СК «Євроінс Україна») + 3500,00 гривень (франшиза) + 1144,80 гривень (витрати пов`язані з обстеженням транспортного засобу ТОВ «ВіДі-Край Моторз») +1050 гривень (витрати, пов`язані зі зберіганням на майданчику тимчасового утримання автомобіля) + 6800 гривень (витрати, пов`язані з доставкою автомобіля евакуатором) + 1700 гривень (витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги позивачеві) = 180 829,11 гривень.

Просив суд викласти цивільний позов у новій редакції з уточненими позовними вимогами в частині ціни позову, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 230 829,11 гривень, з яких: 180 829,11 гривень - відшкодування матеріальної шкоди; 50 000 грн - відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати у загальному розмірі 24 473,99 гривень (складання звітів ФОП « ОСОБА_3 » 6500 гривень, судовий збір 2 973,99 гривень, витрати на оплату правничої допомоги адвоката 15 000,00 гривень) ( а. с. 95-95а ).

09.10.2025 за вх. № 58196 судом отримано відзив, в якому відповідач просив позов задовольнити частково. Не заперечував щодо стягнення з нього: залишкової суми збитків за пошкоджений автомобіль в сумі 166 634,31 грн; 6500 грн - вартість складання звітів ФОП « ОСОБА_3 », суму судового збору та витрати на оплату правничої допомоги - 8000 грн, а також моральну шкоду - 5000 гривень. В іншій частині просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 є неналежним відповідачем щодо стягнення з нього шкоди пов`язаної з наданням медичної допомоги позивачеві, оскільки така шкода повинна бути стягнута з страховика, а також інших підтверджуючих доказів в інших вимогах, які були понесенні позивачем саме даного пошкодженого автомобіля (витрати пов`язані з обстеженням транспортного засобу, витрати пов`язані зі зберіганням на майданчику тимчасового тримання автомобіля, витрат пов`язані з доставкою автомобіля евакуатором ) ( а. с. 111-113 ).

В судове засідання, яке призначалося на 07.11.2025, після неодноразового відкладення з різних підстав, учасники не з`явилися.

Згідно матеріалів справи були належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи, представник позивача та третя особа повідомлені, про що свідчать Довідки про доставку електронного документу, доставлено 03.10.2025 ( а. с. 115, 116 ), а відповідач ( його представник), про що свідчить розписка ( а. с. 107 ).

Водночас, в матеріалах справи містяться заяви від представника позивача Воропай Р.М. ( а. с. 92, 101 ), в яких останній просив проводити розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, в прохальній його частині, окрім іншого, просив розгляд справи проводити без нього та його представника ( а. с. 113 ).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження ( ALIMENTARIA SANDERS S.A. v. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року ).

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами.

Тому, суд приходить до висновку, що третя особа ПАТ «СК «Євроніс Україна» була належним чином та завчасно повідомленою про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань від третьої особи на адресу суду не надходило.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).

В свою чергу, позивач ( її представник ) та відповідач ( його представник ) скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Тому, суд прийшов до висновку про можливість проведення судового розгляду за відсутності учасника справи ( відповідача), оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ).

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріалів справи, враховуючи позицію відповідача, викладену у відзиві, прийшов до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 21.08.2024 о 09 год. 50 хв. на автодорозі Київ-Одеса, де ОСОБА_2 , як водій, керуючи транспортним засобом «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого не впорався з керуванням та допустив зіткнення з бетонним відбійником, і в подальшому з автомобілем «Ford» д.н.з. НОМЕР_2 , що знаходився попереду та в подальшому який контактував з автомобілем «Ford» д.н.з. НОМЕР_3 , котрий внаслідок вказаного зіткнення здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota» д.н.з. НОМЕР_4 , що знаходився попереду. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вказані обставини встановлені постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2024 по справі № 369/17739/24, згідно якої ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян 850 гривень в дохід держави ( а. с. 18 ).

Так, в зазначеній вище постанові суду вказано, що ОСОБА_2 в судове засідання з`явився, вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнав.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказана вище постанова набрала законної сили - 02.12.2024.

Так, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілого, була застрахована в ПрАТ «СК «Євроінс Україна», про що зазначено в страховому полісі № НОМЕР_5 ( а. с. 19 ).

При цьому страхова сума на відшкодування шкоди спричинено майну складає 160 000 гривень, а розмір франшизи становить 3500 гривень.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було здійснено регламентну виплату ОСОБА_1 в межах страхового ліміту в розмірі 156 750,00 гривень ( а. с. 20).

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024, оціненої ФОП « ОСОБА_3 », який діє на підставі Свідоцтва та Сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 443/2024 від 24.09.2024 Фондом державного майна України ( а. с. 41 ), матеріальний збиток, завданий власникові «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 516 150 грн, а вартість відновлювального ремонту становить 1 559 922,65 грн ( а. с. 21-27 ).

До вказаного звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024, додано Акт огляду транспортного засобу № 2541, в якому зазначено, що огляд здійснювався 10.09.2024 ОСОБА_3 , транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 ( а. с. 28 ).

Крім того, до вищевказаного звіту додано фото пошкодженого автомобіля КТЗ марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 ( а. с. 32 на звороті 39 ).

До того ж, на аркуші справи 32 на звороті та 33, міститься копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно звіту № 25/41.03.25 від 20.03.2025 про утилізаційну вартість КТЗ марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , оціненої ФОП « ОСОБА_3 », склала 192 765,69 грн ( а. с. 43-50 ).

Позивач зазначав, що залишає за собою право на залишки транспортного засобу.

02.04.2025 представник позивача ОСОБА_5 звертався до відповідача з досудовою вимогою про відшкодування шкоди ( а. с.63-64,65 ), яка залишилася поза увагою.

Оскільки у досудовому порядку питання повного відшкодування матеріальної шкоди позивачеві вирішено не було, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідальність страховика регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 5 цього Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 вищезазначеного Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі, або відшкодувати завдані збитки у повному розмірі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Варто зазначити, що порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено ст. 1194 ЦК України за змістом якої, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як встановлено та зазначено вище, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було здійснено регламентну виплату в межах страхового ліміту в розмірі 156 750,00 гривень.

Оскільки розмір збитку відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024, значно становить більше ніж було здійснено в межах страхового ліміту, недостатність страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування, позивач правомірно вимагає її стягнення з відповідача в повному обсязі, як з особи, яка її завдала.

Так, у відзиві на позовну заяву стороною відповідача було визнано позов частково, в тому числі, не заперечував щодо пошкодження автомобіля «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 та відшкодування залишкової суми збитків за пошкоджений автомобіль в сумі 166 634,31 гривень.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ).

Водночас, сторона відповідача визнала суму в розмірі 166 634,31 грн, залишки суми збитків (матеріальний збиток 516 150,00 грн - утилізаційна вартість КТЗ після пошкодження 192 765,69 грн, з урахуванням виплати «ПрАТ «СК «Євроінс Україна» страхового відшкодування в сумі 156 750,00 грн = 166 634,31 грн ), але стороною відповідача не було враховано 3 500 грн франшизи, яку не відшкодовує страхова компанія, а сплачує сам страхувальник, а тому, до 166 634,31 грн, яку визнав відповідач необхідно додати 3 500 грн франшизи і сума до стягнення по відшкодуванню збитків за пошкоджений автомобіль складатиме саме у розмірі 170 134,31 гривень.

Оскільки матеріальний збиток завданий власникові марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 516 150,00 гривень, а утилізаційна вартість КТЗ після пошкодження 192 765,69 гривень, з урахуванням виплати «ПрАТ «СК «Євроінс Україна» страхового відшкодування в сумі 156 750,00 гривень, 3 500 грн франшизи, яку не відшкодовує страхова компанія, а сплачує сам страхувальник, з відповідача як винної особи підлягає стягненню на користь позивача задана матеріальна шкода за пошкоджений ТЗ марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 170 134,31 гривень.

Підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача у загальному розмірі 6 500 грн, які були понесені позивачем ОСОБА_1 за складання ФОП « ОСОБА_3 » звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024 та звіту № 25/41.03.25 від 20.03.2025 про утилізаційну вартість КТЗ марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується наявними квитанціями до прибуткового касового ордеру ( а. с. 52, 53 ).

До того ж, у відзиві на позовну заяву відповідач визнав та не заперечував щодо стягнення з нього 6 500 грн вартості складання звітів ФОП « ОСОБА_3 ».

Щодо посилань сторони відповідача у відзиві, що матеріали додані до позовної заяви взагалі не містять права власності на даний автомобіль позивачкою, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, а саме на аркуші справи 32 на звороті та 33, міститься копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача 1 144,80 грн, понесених витрат пов`язаних з обстеженням транспортного засобу ТОВ «ВіДі-Край Моторз», такі вимоги позивача хоча і підтверджують їх понесення наявним у справі Актом виконаних робіт від 10.09.2024 ( а. с. 55 ) та квитанцією ( а. с. 56 ), але не підлягають задоволенню, оскільки був пошкоджений автомобіль марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу та відповідно за результатами звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 25/41.09.24 від 24.09.2024, визначено матеріальний збиток завданий вказаному автомобілю в результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, водночас, додані документи понесення витрат пов`язаних з обстеженням транспортного засобу, свідчать, що сума в розмірі 1 144,80 грн була сплачена саме за діагностику транспортного засобу з д.н.з. НОМЕР_7 , хоча з матеріалів справи та з постанови суду від 20.11.2024 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зіткнувся з автомобілем марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_2 ,який належить позивачу.

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат, пов`язаних зі зберіганням на майданчику тимчасового тримання автомобіля, де сума складає в розмірі 1050 грн, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки додано до позовної заяви платіжна інструкцію на суму 1050 грн ( а. с. 59 ), в якій зазначено, що платником є ОСОБА_6 , а отримувачем є ОСОБА_7 ФОП, в призначенні платежу зазначено - оплата за зберігання ( ОСОБА_1 ), водночас, незрозуміло яке даний отримувач коштів має відношення до майданчику тимчасового утримання автомобілів, а також не зрозуміла особа, що була платником, яка не має відношення до даної справи.

Також, доказ ( платіжна інструкція ) не містить даних, що зберігався саме автомобіль належний позивачці, який номер та марка і що саме він зберігався на майданчику тимчасового утримання автомобілів.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача понесених витрат пов`язаних з доставкою автомобіля евакуатором у розмірі 6800 грн, то такі вимоги не підлягають задоволенню, тому що матеріали справи не містять докази в підтвердження доставки автомобіля евакуатором.

Так в матеріалах справи наявна платіжна інструкція ( а. с. 58 ) в якій зазначено платником ОСОБА_6 , а отримувачем ОСОБА_8 ФОП, в призначенні платежу зазначено оплата за евакуатор ОСОБА_1 , натомість, даний доказ не містить доказів того, що доставлявся автомобіль саме той який належить позивачці та саме той який є предметом спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК України ).

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 1 700 грн пов`язані з наданням медичної допомоги, то з цього приводу суд приходить до наступного.

Так, позивачем до матеріалів справи було додано консультативний висновок ортопеда-травматолога від 22.08.2024 ( а. с. 61 ) на цьому ж аркуші міститься копія квитанції про сплату 850 грн, а також консультативний висновок невролога від 26.08.2024 ( а. с. 62), на цьому ж аркуші міститься і копія квитанції про сплату 850 гривень.

У консультативному висновку ортопеда-травматолога від 22.08.2024 встановлені позивачу діагнози: поверхнева травма інших частин голови, забій (S41.80) неуточнена відкрита рана інших та уточнених частин плечового поясу (S40.0) забій плеча та плечового поясу. Забій потилочної ділянки голови. Забій лівого літьового суглобу, ссадніння, а у консультативному висновку невролога від 26.08.2024 встановлено діагноз (S06.00) струс головного мозку середнього ступеня (F43.0) гостра реакційна на стрес

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова (регламентна) виплата у зв`язку з лікуванням потерпілої фізичної особи здійснюється страховиком, а у випадках, передбачених частиною першою і пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у розмірі витрат, пов`язаних з доправленням, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілої фізичної особи у відповідному закладі охорони здоров`я, включаючи витрати на спеціальний медичний, постійний сторонній догляд та придбання лікарських засобів (лікарських препаратів). Необхідність здійснення таких витрат документально підтверджується відповідним закладом охорони здоров`я, а розмір витрат - розрахунковим документом.

Відповідно до поліса № 217269107 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, автомобіль, яким користувався відповідач, застрахований і страхова сума на одного потерплого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 320 000 гривень, а тому ОСОБА_4 є неналежним відповідачем щодо стягнення з нього шкоди пов`язаної з наданням медичної допомоги позивачеві, оскільки така шкода повинна бути стягнута з страховика, з вимогами до страхової компанії позивач не зверталась.

Тому, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 1 700 грн пов`язані з наданням медичної допомоги.

Щодо позовних вимог позивача в часині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн, то з цього приводу суд приходить до наступних висновків.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги в частині моральної шкоди, позивач обґрунтовувала її тим, що результатом неправомірних дій відповідача є спричинення ДТП, пошкодження транспортного засобу позивача та нанесення шкоди здоров`ю, чим останній завдана моральна шкода, що полягає в порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовжувати активне, звичне для неї життя. Все це призвело до зайвого душевного напруження та відвідування закладів охорони здоров`я, стало причиною зміни її емоційно-психологічного стану та погіршення самопочуття. Доводилось часто пояснювати знайомим причини ДТП та фактично доводити власну невинуватість. На період ремонту автомобіля позивач не мала можливості комфортно пересуватись, зазнала певних незручностей. що також призводило до зайвих витрат коштів і часу.

Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, довелося відкласти, а від деяких з них позивач та його родина взагалі змушені були відмовитись, що спричинило порушення розпорядку тижня позивача.

З моменту вчинення відповідачем правопорушення сплинув досить тривалий період часу, проте останній не вжив заходів щодо повного відшкодування позивачеві матеріальної і моральної шкоди, що не сприяло усуненню негативних наслідків, вчиненого ОСОБА_2 правопорушення. Зазначене, не могло не відобразитись на характері та обсязі душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач. Отже, очевидним є те, що вчиненим відповідачем правопорушенням позивачеві завдано ще й моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

В свою чергу, з боку позивача не додавався висновок психолога щодо глибини фізичних та душевних страждань останньої.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: "виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВС України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 р., заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно із п. 5 цієї ж постанови Пленуму ВС, згідно із загальними підставами цивільно - правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та винуватість останнього у її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також - інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд вважає за можливе визначити розмір морального відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 5000 грн, оскільки саме така сума буде відповідати засадам розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Окрім цього, позивач ( її представник ) просив суд стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Так, судові витрати понесені позивачем підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Ордером ( а. с. 9 ); Договором про надання правової допомоги від 27.03.2025 ( а. с. 10 ); Рахунок-фактуру № 1 від 27.03.2025 ( аванс за надання юридичних послуг в сумі 7500 грн ( а. с. 11); Вартість надання правничої допомоги та порядок оплати, що є Додатком № 1 до Договору про надання правової допомоги від 27.03.2025 ( а. с. 12 ); Попередній рахунок витрат на надання правничої допомоги, що є Додатком № 2 до Договору про надання правової допомоги від 27.03.2025 ( а. с. 12 на звороті ); роздруківка поповнення рахунку на 7 500 грн, сплата адвокатських послуг за отримання юридичних послуг відповідно до договору про надання правової допомоги ( аванс ) від ОСОБА_1 27.03.205 ( а. с. 13 ).

Відповідно до п.п. 3.1. п. 3 Договору про надання правової допомоги від 27.03.2025, розмір оплати праці Адвоката при наданні правничої допомоги, а також умови і порядок розрахунків послуг наданих Виконавцем за даним Договором становить 15 000 гривень з виплатою авансу в сумі 7 500 гривень.

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.06.2021 року у справі № 922/2495/20, від 25.06.2021 року у справі № 922/902/20, від 23.06.2021 року у справі № 910/2478/20, від 18.06.2021 року у справі № 905/411/17, від 15.06.2021 року у справі № 910/3419/20, від 01.06.2021 року у справі № 922/2385/20, від 21.03.2021 року у справі № 712/1720/19, Верховний Суд зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначені фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвокатом іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Отже, сума гонорару є фіксованою, а при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Так, своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Такий підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати впливає також із практики Європейського суду з прав людини ( далі ЄСПЛ ), яка є обов`язковою для застосування в Україні як джерело права в силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.

«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження в Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними»( див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України», п. 97 ).

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08).

«96. Суд зазначає, що хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними» ( див. рішення від 08 жовтня 2009 року у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветіта та Ісрафілов проти Азербайджану», заява № 37083/03, п.106 ).

При цьому на необхідності розгляду витрат, які підлягають оплаті, як фактичних для цілей компенсації наголошується і в Практичних рекомендаціях ЄСПЛ від 28.03.2007 року.

Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

Судові витрати є інститутом галузі цивільного процесуального права України, відшкодування судових витрат є однією із засад ( принципів ) цивільного судочинства, а тому розповсюджується на всіх учасників цивільного судочинства.

Під-час розгляду справи, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначалося, що позивачем не надано детального опису робіт виконаних адвокатом. Але відповідно до попереднього розрахунку витрат надання правничої допомоги (додаток № 2 до Договору про надання правничої допомоги від 27 березня 2025 р. ) сума витрат з урахуванням можливого акту виконаних робіт щодо представництва інтересів в суді першої інстанції є набагато меншою чим заявлена. В зв`язку з цим просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 8000 гривень.

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Також, потрібно враховувати правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Також, судом враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.05.2020 зі справи №904/4507/18.

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, колегія суддів зазначає, що в контексті правовідносин, які склались у даній справі, суд апеляційної інстанції при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом справи № 910/7540/19 в суді апеляційної інстанції повинен був не обмежуватись лише посиланням на те, що вказана сума є «фіксованим гонораром», визначеним відповідачем 1 та адвокатом, а повинен був надати оцінку заявленій ПАТ «Оболонь» сумі на предмет її обґрунтованості, необхідності та неминучості, в частині такого перевищення та відповідно оцінити, чи відповідають такі витрати, критерію реальності та розумності їхнього розміру.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».

За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 808/1849/18).

У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат (постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №160/6762/21).

ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Суд акцентує увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн на думку суду не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, є значно завищеним, оскільки оцінюючи надані з боку адвоката послуги, суд зазначає, що дана справа не є складною, дана категорія справ є доволі розповсюдженою, не потребувала значного часу для адвоката для надання послуг у цій справі. Також судом враховано часткове визнання позову з боку відповідача ( в більшій його частині ).

Крім того, окрім складеної позовної заяви, яка в свою чергу не є змістовною, фактично складається з загальних норм права та містить невеликий зміст суті справи та обґрунтовування вимог.

До того ж, складено лише дві заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника, а також уточнена позовна заява, необхідність складання якої слугувала саме з урахуванням уточнення та вірного розрахунку матеріальної шкоди.

Водночас, така позовна заява ( уточнення позовних вимог ) є стислою, з невеличких двох абзаців та прохальної частини.

Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Суд, оцінюючи подані документи, якими позивач (представник) обґрунтовують фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є завищеними та не співмірними зі складністю справи, витраченим часом адвоката та наданих з боку останнього послуг.

А тому, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, з врахуванням принципу співмірності, розумності, реальності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, визнання відповідачем вимог в цій частині в розмірі 8000 грн, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, які відшкодовуються за рахунок відповідача до 8 000,00 гривень.

Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір).

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставки судового збору, розмір яких, з урахуванням прожиткового мінімуму, з 01.01.2025 становить: позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, де мінімум складає 1 211,20 гривень, а максимум 15140,00 гривень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з вказаним позовом представник позивача ОСОБА_5 сплатив судовий збір у розмірі 2 973,99 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06.05.2025 ( а. с. 8 ).

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим твердження про неможливість прийняти як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви платіжне доручення лише у зв`язку із зазначенням у ньому платником іншої особи, а не позивача. Треба враховувати весь зміст платіжного документа, зокрема, вказівки на призначення відповідного платежу (об`єкта справляння судового збору). Визначальним виступає факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спецфонду Держбюджету. Висновки сформовані у постанові від 30.09.2020 р. у справі № 9901/144/20.

Тому судовий збір не заборонено сплатити іншій особі.

Із позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено 2 (дві) позовні вимоги, а саме: стягнення з відповідача на її користь матеріальну шкоду та моральну шкоду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц дійшов до висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яка визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою.

Отже, дві вимоги позивача ( матеріальна та моральна ), визначені у грошовому вимірі, є майновими вимогами.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 816,34 грн ( задоволенню підлягає 176 634,31 гривень матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди + моральної шкоди в сумі 5 000 гривень, яка є майновою вимогою = 181 634,31 грн х 1% ).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 23, 632, 903, 979, 980, 1167, 1187, 1192, 1194 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 128, 133, 137, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, п.п. 3, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Євроінс України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 176 634,31 гривень, моральну шкоду в сумі 5 000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 8 000 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 816,34 гривень, загалом 191 450,65 гривень ( сто дев`яносто одна тисяча чотириста п`ятдесят гривень шістдесят п`ять копійок ).

В решті вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_8 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_9 ).

Третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» ( адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд.102, ).

Повне судове рішення складено 07 листопада 2025 року.

Суддя О. І. Орєхов