Справа № 331/500/25
Провадження № 2/331/1113/2025
РІШЕННЯ

іменем України

05.11.2025

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря судового засідання Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, орган опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в якому вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22.08.2015 року перебували у шлюбі. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано, з того часу вони мешкають окремо. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу та у подальшому, мешкала разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , а після початку збройної агресії з боку рф разом зі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а потім за адресою: АДРЕСА_3 як внутрішньо переміщена особа.

Ще до розірвання шлюбу, її колишній чоловік мало цікавився життям спільної дитини, зневажав її, не піклувався, а через деякий час ініціював судове провадження з позовом до неї з питання скасування усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2021 року у справі № 310/8855/20 вказаний позов було залишено без розгляду.

Після розірвання шлюбу і до теперішнього часу батько ОСОБА_4 , усіляко ухиляється від її утримання, жодної матеріальної допомоги не надає. При цьому, можливість надавати матеріальну допомогу дитині у відповідача є - вказана особа є працездатною, захворювань та вад здоров`я не має, у іншому шлюбі не перебуває, особи, які перебувають на його утриманні відсутні тощо.

Судовим наказом у справі Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у справі №310/7870/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 03.10.2019 року, до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Паскарь Каріною Маріанівною, від 04.12.2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 60793758.

Станом на січень 2025 року наявна заборгованість в рамках виконавчого провадження ВП № 60793758 за судовим наказом Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у справі №310/7870/19, за яким заборгованість по аліментах ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.12.2024 року складає 32 636,91 грн.

Вказаний розрахунок свідчить про те, що протягом щонайменше 2022-2024 років, виконання наказу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у справі № 310/7870/19 з боку ОСОБА_2 , не відбувалось.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Прохає суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Яцун О.О.

27.01.2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя залишено позовну заяву без руху.

15.04.2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя заяву позивача ОСОБА_1 про відвід судді Яцун О.О. задоволено.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Фісун Н.В.

16.04.2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Відзив від відповідача на позов до суду не надійшов.

04.08.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя залучено до участі орган опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради.

03.09.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя зобов`язано орган опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських праві відповідача.

07.10.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Представник позивача, адвокат Хрипченко Н.А., у судовому засіданні підтримала позовну заяву, прохала суд задовольнити її у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з позовними вимогами погоджується у повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради до судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької областідо судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши представника позивача, думку дитини, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних обставин.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 21 грудня 2018 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.11/.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, з того часу вони мешкають окремо./а.с.14/.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала разом позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , а після початку збройної агресії з боку рф разом зі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а потім за адресою: АДРЕСА_3 як внутрішньо переміщена особа.

Судовим наказом у справі Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у справі №310/7870/19 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 03.10.2019 року, до досягнення дитиною повноліття./а.с.15/.

Постановою державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Паскарь Каріною Маріанівною, від 04.12.2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 60793758./а.с.17/.

Станом на січень 2025 року наявна заборгованість в рамках виконавчого провадження ВП № 60793758 за судовим наказом Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2019 року у справі №310/7870/19, за яким заборгованість по аліментах ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 01.12.2024 року складає 32 636,91 грн./а.с.19/.

Як встановлено судом, відповідач ініціював судове провадження з позовом до ОСОБА_1 з питання скасування усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2021 року у справі № 310/8855/20 вказаний позов було залишено без розгляду./а.с.16/.

Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.10.2019 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 -2 ч.1 КУпАп.

Відповідно до довідки №116 від 28.07.2025 навчального закладу Дніпровської гімназії №49 Дніпровської міської ради батько дитини ОСОБА_2 , до освітнього закладу не звертався, з учителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував, не цікавився життям доньки в межах навчання дитини в закладі.

Відповідно до довідки лікаря педіатра ОСОБА_5 , мати належним чином піклувалась про здоров`я дитини, фізичний, духовний, моральний розвиток та виховання дитини. Постійно з`являлась для проходження профілактичних диспансерних оглядів. За період спостереження в клініці, батько жодного разу не з`являвся з дитиною до лікаря.

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської радипро доцільність позбавлення батьківських прав від 03.10.2025 року №4/1-310 доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

У судовому засіданні, за участю психолога ОСОБА_6 , дитина ОСОБА_7 суду пояснила, що останній раз бачила тата 5 років тому, після того він з нею не спілкується взагалі, не допомагає матеріально, жодного телефонного дзвінка від нього не було, не цікавиться її життям. Вона не бажає з ним спілкуватися та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 від 15.10.2025, в якій він погоджується з викладом фактичних обставин, на які посилається позивач у своїй позовній заяві про позбавлення його батьківських прав щодо ОСОБА_4 . У судові засідання з розгляду цього позову він не з`являється, просить позов задовольнити, так як вважає обґрунтованим.

При цьому, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові ВС від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22, відповідно до якого суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).

Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, суд, доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток, він взагалі не спілкується з донькою; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу і виховання доньки, підтвердженням чого є відсутність бажання неповнолітньої ОСОБА_8 говорити про батька, якого вона бачила останній раз 5 років тому.

Оскільки про дитину піклується її мати, натомість батько не проявляє за цей час жодного інтересу до неї, не цікавився їх життям, жодної участі у вихованні чи навчанні дитини не брав, не допомагав матеріально.

Долучені докази позивачем до справи, суд вважає суттєвими доказами ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від З30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання. підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

26 січня 2022 року у справі 203/3505/19 Верховний Суд зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з ОСОБА_2 аліментів, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №199/5032/16-ц).

Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо.

Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Крім того, суд зауважує, що сторони розірвали шлюб 10.09.2019 року, дитина проживає лише з мамою, а єдине, що пов`язує неповнолітню ОСОБА_8 із ОСОБА_2 - це номінальний запис про батька у графі його свідоцтва про народження.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини без поважних причин, не виявляє щодо своєї доньки батьківського піклування, не займається її вихованням та не піклується про неї, не проявляє інтересу до стану її здоров`я, не цікавиться її фізичним, моральним і духовним розвитком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Роз`яснити, що батько, позбавлений батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 5,6,10,206,263-265,280-285,353 ЦПК України, ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного Кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, орган опіки та піклування в особі Управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою:АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.11.2025.

Суддя: Н.В.Фісун