ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 185/7129/23

провадження № 61-13301св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СНП-Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Демченко Е.Л., Барильської А. П., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «СНП-Україна» (далі - ТОВ «СНП-Україна») про визнання додаткової угоди недійсною, припинення її дії та стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки

з кадастровим номером :01:002:0495, яка перебувала в оренді відповідача.

Позивач зазначала, що ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року визнано мирову угоду між нею та відповідачем, згідно з якою з 01 листопада 2014 року було припинено дію договору оренди земельної ділянки, укладеного 30 березня 2009 року, та зобов`язано повернути земельну ділянку власнику.

Вказувала, що, проігнорувавши вказану ухвалу суду, відповідач продовжив використовувати земельну ділянку на свій розсуд та 15 червня 2015 року уклав з нею додаткову угоду до неіснуючого на той час договору оренди земельної ділянки.

Посилаючись на те, що орендну плату відповідач виплачував у меншому розмірі, ніж іншим землевласникам, не підвищуючи щорічно розмір цієї плати,

ОСОБА_1 просила визнати недійсною додаткову угоду від 15 червня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 30 вересня 2009 року з кадастровим номером :01:002:0495, укладеним між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна»; скасувати державну реєстрацію зазначеного правочину у вигляді додаткової угоди від 15 червня 2015 року до договору оренди від 30 березня 2009 року земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0495; стягнути з ТОВ «СНП-Україна» на її користь кошти визначені сукупністю платежів в частині майбутніх фінансових втрат позивача з орендної плати за 2023 рік

в розмірі 18 000,00 грн; стягнути з ТОВ «СНП-Україна» на її користь кошти, визначені сукупністю платежів в частині майбутніх фінансових втрат позивача

з урахуванням 0,05 % пені за весь період несплати частини орендної плати

в розрахунку з 22 березня 2023 року до 31 грудня 2023 року в розмірі

2 313,00 грн з коригуванням розміру стягнення на час набуття законної сили судовим рішенням; визнати непідвищення ТОВ «СНП-Україна» розміру орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:002:0495 з 2017 до 2021 року порушенням її прав на перегляд розміру орендної плати з законних підстав (в разі підвищення цін, тарифів,

у тому числі внаслідок інфляції) та порушенням права на отримання справедливого розміру орендної плати; визнати нікчемною додаткову угоду від 15 червня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 30 вересня

2009 року у зв`язку з відсутністю в правочині істотних умов договору як підстав для перегляду розміру орендної плати (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції); визнати невнесення ТОВ «СНП-Україна» умов щодо перегляду розміру орендної плати (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції) до правочинів оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0495, невиконанням вимог, визначених в типовому договорі оренди, порушенням прав позивача та недобросовісним відношенням; стягнути з ТОВ «СНП-Україна» на її користь кошти в розмірі недоплати орендної плати з 2017 до 2022 року в розмірі 31 000,00 грн; стягнути з ТОВ «СНП-Україна» на її користь пеню в розмірі 0,05 % за весь період несплати частини орендної плати з 01 січня 2018 року до 18 квітня 2023 року в розмірі 11 948 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду від 15 червня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 30 березня 2009 року з кадастровим номером :01:002:0495, укладену між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна».

Скасовано державну реєстрацію зазначеного правочину у вигляді додаткової угоди від 15 червня 2015 року до договору оренди від 30 березня 2009 року земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0495, укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна».

Стягнено з ТОВ «СНП-Україна» кошти визначені сукупністю платежів в частині майбутніх фінансових втрат позивача з орендної плати за 2023 рік в розмірі 18 000,00 грн.

Стягнено з ТОВ «СНП-Україна» кошти, визначені сукупністю платежів в частині майбутніх фінансових втрат позивача з урахуванням 0,05 % пені за весь період несплати частини орендної плати в розрахунку з 22 березня 2023 року до

31 грудня 2023 року на користь ОСОБА_1 в розмірі 2 313,00 грн

з коригуванням розміру стягнення на час набуття законної сили судовим рішенням.

Визнано непідвищення ТОВ «СНП-Україна» розміру орендної плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:002:0495 з 2017 рік до 2021 року порушенням прав ОСОБА_1 на перегляд розміру орендної плати за законних підстав (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції) та порушенням права на отримання справедливого розміру орендної плати.

Визнано невнесення ТОВ «СНП-Україна» умов щодо перегляду розміру орендної плати (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції) до правочинів оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0495 невиконанням вимог, визначених в типовому договорі оренди, порушенням прав позивача та недобросовісним відношенням відповідача до ОСОБА_1 .

Стягнено з ТОВ «СНП-Україна» кошти в розмірі недоплати орендної плати

з 2017 до 2022 року на користь ОСОБА_1 в розмірі 31 000,00 грн.

Стягнено з ТОВ «СНП-Україна» пеню в розмірі 0,05 % за весь період несплати частини орендної плати з 01 січня 2018 року до 18 квітня 2023 року на користь ОСОБА_1 в розмірі 11 948,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїми діями порушив права позивача, а позивач, у свою чергу, заявлені вимоги довів.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року заяву ТОВ «СНП-Україна» про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «СНП-Україна» задоволено.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

26 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову

в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки позивач не довела підстав для визнання недійсною додаткової угоди,

а вона виконується відповідачем, правових підстав для стягнення з ТОВ «СНП-Україна» коштів, заявлених позивачем немає. Підстав для визнання непідвищення ТОВ «СНП-Україна» розміру орендної плати за користування земельною ділянкою порушенням прав позивача на перегляд розміру орендної плати із законних підстав (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції) та порушенням права на отримання справедливого розміру орендної плати не встановлено. Підстав для визнання невнесення ТОВ «СНП-Україна» умов щодо перегляду розміру орендної плати (в разі підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції) до правочинів оренди земельної ділянки невиконанням вимог, визначених в типовому договорі оренди, порушенням прав позивача та недобросовісним відношенням відповідача до позивача і стягнення з ТОВ «СНП-Україна» коштів в розмірі недоплати орендної плати та пені не встановлено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

26 жовтня 2023 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційну скаргу на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року подано 08 січня 2024 року, тобто через 72 дні з пропуском строку на апеляційне оскарження. ТОВ «СНП-України» питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не ставило. Заявник не згоден з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви про відвід судді

Макарова М. О., оскільки у заявника склалася думка про можливу необ`єктивність та упередженість судді. Вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки умовам додаткової угоди та договору оренди земельної ділянки. Апеляційний суд не навів належного обґрунтування виконання відповідачем договірних зобов`язань, не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи.

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження усправі та витребувано її матеріали з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

12 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 5,8380 га, кадастровий номер :01:002:0495, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 826120, виданим відділом Держкомзему у Павлоградському районі Дніпропетровської області 24 березня 2009 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 24283108 від 15 липня 2014 року.

30 березня 2009 року між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна» укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого вона передала в оренду ТОВ «СНП-Україна» земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 5,8380 га, розташовану на території В`язівоцької (на теперішній час Вербківської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, вартістю згідно

з кадастровою оцінкою державного органу земельних ресурсів, яка на момент укладення договору становить 61 222,19 грн.

Відповідно до пункту 2.2 вказаного договору за користування земельною ділянкою орендар нараховує орендодавцю щороку орендну плату в грошовій формі у розмірі 3 % від грошової оцінки землі, що становить 1 837,00 грн, а також проводить безкоштовне завезення соломи до садиби орендодавця, оранку та культивацію присадибної ділянки орендодавця до 0,40 га. Строк видачі орендної плати - до 30 грудня кожного календарного року. Орендар може перенести термін виплати орендної плати тільки за умови погодження з орендодавцем. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється

з урахуванням індексації.

У пункті 2.3 договору оренди визначено, що договір укладено строком на 14 років. Початок дії договору - з моменту державної реєстрації. Договір може бути припинений у будь-який час за взаємною згодою сторін. У разі припинення дії договору до закінчення польових робіт та збору врожаю, земельна ділянка повертається орендодавцю після повного завершення збору врожаю, що знаходиться на орендованій ділянці.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року у справі № 185/1023/14-ц визнано мирову угоду від 04 червня 2014 року, укладену між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна», на таких умовах:

1. ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна», в особі директора ОСОБА_2 , домовились розірвати договір оренди земельної частки (паю) ділянки, укладений 30 березня 2009 року, та припинити його дію з 01 листопада 2014 року.

2. ТОВ «СНП-Україна», в особі директора ОСОБА_2 , здійснює повернення ОСОБА_1 об`єкта оренди - земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 5,8380 га, кадастровий номер :01:002:0495, розташовану на території В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі акта прийому-передачі у строк до 01 листопада 2014 року у стані, придатному для використання за цільовим призначенням.

3. ОСОБА_1 зобов`язується повернути ТОВ «СНП-Україна» книжку пайовика, яка знаходиться у неї, після проведення повного розрахунку за користування земельною ділянкою протягом 2014 року.

4. ОСОБА_1 свідчить, що у неї немає матеріальних та інших претензій до ТОВ «СНП-Україна» щодо розрахунків з орендної плати за період з 30 березня 2009 року по 31 грудня 2013 року, які проведені у повному об`ємі та за взаємною згодою сторін.

5. ТОВ «СНП-Україна» зобов`язується сплатити ОСОБА_1 орендну плату за користування земельною ділянкою за 2014 рік грошовими коштами у сумі 3 943,07 грн у строк до 01 листопада 2014 року.

6. ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання провести встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, виготовити і встановити межові знаки на зазначеній земельній ділянці за власний рахунок, у строк не пізніше 31 грудня 2014 року.

7. 3 01 листопада 2014 року договір оренди земельної ділянки від 30 березня 2009 року зі ОСОБА_1 , зареєстрований у Павлоградському РВ «ДРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України по земельним ресурсам» 20 липня 2010 року за № 94, підлягає зняттю з реєстрації.

15 червня 2015 року між ОСОБА_1 і ТОВ «СНП-Україна» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 30 березня 2009 року, відповідно до якої ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ «СНП-Україна» земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 5,8380 га, розташовану на території В`язівоцької (на теперішній час Вербківської) сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, вартістю згідно з кадастровою оцінкою державного органу земельних ресурсів, яка на момент укладення договору становить

164 151,09 грн.

Відповідно до підпункту 2.2.1 вказаного договору за користування вказаною у договорі земельною ділянкою орендар нараховує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі в розмірі 3,5 % від грошової оцінки землі, проте у будь-якому випадку не менше ніж 8 000,00 грн за повний календарний рік.

Підпунктом 2.2.2 вказаного договору передбачено, що вказана у цьому договорі орендна плата також коригуватиметься орендарем шляхом видання наказу орендарем без внесення доповнень до договору у наступних випадках:у разі зміни законодавством мінімальної орендної плати; у разі індексації законодавством грошової оцінки землі.

Відповідно до пункту 2.4 договору строк видачі орендної плати - до 30 грудня кожного календарного року.

Згідно з пунктом 2.6 договору, договір діє до 31 грудня 2030 року. Початок дії договору з моменту державної реєстрації. Договір може бути припинений у будь-який час за взаємною згодою сторін. В разі припинення дії договору до закінчення польових робіт та збору врожаю земельна ділянка повертається орендодавцю після повного завершення збору врожаю, що знаходиться на орендованій ділянці.

Право оренди земельної ділянки зареєстровано 11 вересня 2015 року

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Вершиною П. А. на підставі договору оренди землі від 30 березня 2009 року та додаткової угоди до нього від 15 червня 2015 року. Підстава внесення запису в державний реєстр: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24574221 від 19 вересня 2015 року, прийняте державним реєстратором Вершиною П. А.

Вказані обставини встановлено у справі № 185/8388/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СНП-Україна», третя особа - Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про спонукання до виконання мирової угоди, визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року у справі № 185/8388/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Вирішено спонукати ТОВ «СНП-Україна» до виконання мирової угоди від 04 червня 2014 року між ТОВ «СНП-Україна» та ОСОБА_1 , визнаної ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року, шляхом зобов`язання ТОВ «СНП-Україна» протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на підставі акта прийому-передачі повернути ОСОБА_1 , земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею

5,8380 га, кадастровий номер :01:002:0495, розташовану на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, у стані, придатному для використання за цільовим призначенням.

Визнано недійсною додаткову угоду від 15 червня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 30 березня 2009 року, укладену між ТОВ «СНП-Україна»

і ОСОБА_1 , у відповідності з якою ТОВ «СНП-Україна» набуло права оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 5,8380 га, кадастровий номер :01:002:0495, розташованої на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0495, ТОВ «СНП-Україна», шляхом скасування рішення державного реєстратора Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Вершини П. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24574221 від 19 вересня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 рокурішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1

у задоволенні заявлених позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 15 червня

2015 року власноручно підписала додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 30 березня 2009 року, яка була зареєстрована

у встановленому законом порядку 11 вересня 2015 року.

Доказів, які б свідчили про наявність в діях відповідача обману стосовно позивача, суду надано не було.

Позивач отримувала орендну плату, і її дії свідчать про небажання настання наслідків припинення дії договору оренди земельної ділянки з листопада 2014 року.

Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишено без змін.

Верховний Суд вказав, що, враховуючи ті обставини, що з 01 листопада 2014 року та у подальшому сторони не вчинили жодних дій щодо розірвання договору оренди земельної частки (паю) ділянки, укладеного 30 березня

2009 року, а подальші дії сторін після затвердження мирової угоди свідчать про продовження орендних відносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення місцевого суду та відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Результат аналізу підстав заявлених вимог щодо недійсності спірної додаткової угоди свідчить проте, що позивач недійсність спірного правочину пов`язує

з небажанням орендаря підвищувати орендну плату та здійснювати її перегляд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висновував, що майнові відносини, які виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки,

є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору, тому, окрім спеціальних актів земельного законодавства - ЗК України та Закону України «Про оренду землі», регулюються загальними нормами цивільного законодавства щодо договору та щодо договору найму.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом про оренду землі. Тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми ЗК України та Закону про оренду землі.

За змістом частини першої статті 93 ЗК України, статті 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це строкове платне володіння

і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, засноване на договорі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк,

а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зміст прав та обов`язків, що виникають в орендодавця та орендаря земельної ділянки, порядок їх реалізації та виконання опосередковуються договором оренди землі. Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря - обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,

а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави

і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин

є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Апеляційний суд, установивши, що, уклавши 15 червня 2015 року спірну додаткову угоду, яка не суперечить актам цивільного законодавства, сторони погодили всі її істотні умови, відповідач умови додаткової угоди виконує, зокрема, і в частині орендної плати, а позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження заявлених вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки інші вимоги

є похідними, апеляційний суд також правильно відмовив у їх задоволенні.

Аргументи заявника про те, що апеляційну скаргу на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року подано 08 січня 2024 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, і ТОВ «СНП-України» питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не ставило, є безпідставні з огляду на таке.

Із матеріалів справи відомо, що суд першої інстанції ухвалив у справі заочне рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Результат аналізу вказаної норми дає підстави зробити висновок про те, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення починає відраховуватися

з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року заяву ТОВ «СНП-Україна» про перегляд заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року залишено без задоволення.

Таким чином, строк на апеляційне оскарження заочного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2023 року почав відраховуватися з 04 січня 2024 року.

Апеляційна скарга подана 08 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд», тобто в межах строків, встановлених ЦПК України.

Також необґрунтованими є аргументи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід судді Макарова М. О., оскільки аналіз змісту ухвали Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року свідчить про те, що суд вмотивовано вирішив питання щодо заявленого відводу, оскільки незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта стаття 36 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська