судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 2322/395/11 (провадження № 61-821 св 24)
17 вересня 2025 року
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув в порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (стягувач), приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, і ухвалою від 17 вересня 2025 року закрив касаційне провадження у цій справі.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в повній мірі не можу погодитисяз огляду на таке.
1. Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у складі Верховного Суду діють: 1) Велика Палата Верховного Суду; 2) Касаційний адміністративний суд; 3) Касаційний господарський суд; 4) Касаційний кримінальний суд; 5) Касаційний цивільний суд. У кожному касаційному суді утворюються судові палати з розгляду окремих категорій справ з урахуванням спеціалізації суддів (частина четверта статті 37 цього Закону).
3. Однак законодавство України на момент розгляду Верховним Судом справи № 2322/395/11 не визначає правила врахування правового висновку Верховного Суду, які б залежали від того, у якому саме складі суддів сформований цей правовий висновок Верховного Суду. Тому, наприклад, за вищезазначеним принципом дії правових висновків Верховного Суду у часі, якщо Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував певний правовий висновок, а наступний у часі правовий висновок Верховного Суду, сформований у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду (або іншого відповідного касаційного суду) змінює або спростовує його, то формально застосовуватись має саме останній правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, а не Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду.
5. Метою зазначеного правового висновку є саме формування єдиної правозастосовчої практики як елементу принципу правової визначеності, що передбачає неможливість касаційного перегляду відповідної категорії справ.
9. Якщо Верховний Суд, зокрема у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловився з приводу неможливості касаційного перегляду відповідної категорії справ, то подальше здійснення такого перегляду Верховним Судом без додаткового пояснення підстав цього створює неоднозначність судової практики, незалежно від того, які рішення приймав Верховний Суд по суті цих справ та які аргументи заявляли сторони, оскільки зазначений правовий висновок залежить від норм права, а не цих аргументів. З метою усунення відповідної неоднозначності, зокрема мною, як суддею-доповідачем у цій справі, підтримувалось відкриття касаційного провадження у ній.
10. Для уникнення невиправданого та розширеного тлумачення відповідної проблематики бажано було б уточнити, що позови про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, мають свою відмінну специфіку, а тому не можуть ототожнюватись у контексті касаційного оскарження судових рішень з приводу них. Судові рішення щодо позовів про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскаржуються у касаційній інстанції відповідно до ЦПК України.
11. У випадку оскарження в касаційному порядку ухвал про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, чи про відмову у задоволенні відповідної заяви, Верховний Суд повинен відмовляти у відкритті касаційного провадження. Окремим виключним випадком можливого відступу від цього підходу міг би бути випадок, коли пряме виконання приписів закону в обставинах конкретної справи поставить під загрозу порушення самої суті права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що Верховний Суд тоді повинен прямо та обґрунтовано зазначити в ухвалі про відкриття відповідного касаційного провадження.
Суддя В. В. Пророк