Номер провадження: 22-ц/813/1889/25
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Косіциної В.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

07 листопада 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із вказаним позовом, який мотивувала тим, що вони з відповідачем ОСОБА_2 з 20 січня 2007 року перебували у шлюбі, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року у справі № 523/4940/18 розірвано.

Сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає із позивачкою, і саме позивачка забезпечує дитині належні умови проживання та гармонійному атмосферу оточення, на відміну від відповідача, в безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Позивачка слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про нього, у позивачки із сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного, дитина відвідує ліцей, облікована в медичних установах, має у власності дві квартири, а дві квартири відчужила, і з отриманих коштів забезпечує себе та сина.

Відповідач не може забезпечити відповідне стабільне та спокійне середовище, не зацікавлений належним чином у вихованні сина, його розвитку та піклуванні про нього, а згідно психологічного висновку психотравмував сина своєю агресивною поведінкою по відношенню до нього та ОСОБА_1 .

Також відповідач не бере жодної участі в утриманні сина, усі витрати щодо навчання, розвитку, лікування тощо дитини забезпечує позивачка, проте згідно даних державних реєстрів відповідач має у власності земельну ділянку, садовий будинок площею 155,6 кв.м, 3 квартири у м. Одесі.

Посилаючись як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 59 закону України «Про освіту», ст. 150, 181, 182, 184, 141 СК України, беручи до уваги обставини справи та враховуючи, що місце проживання дитини необхідне для можливості безперешкодного вивезення позивачкою сина закордон для оздоровлення, лікування та загального розвитку в цілому, вважає, що на даному етапі життя сина ОСОБА_4 визначення місця його проживання із матір`ю буде таким, що відповідає найкращим інтересам дитини, а також просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 9000 грн щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви і до повнолітня дитини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 , на користь позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду, тобто, з 07 листопада 2023 року до моменту досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Допущене негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2024 в частині стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 7000 грн до повноліття та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 3196,00 грн, починаючи з моменту звернення до суду до повноліття дитини.

Доводами апеляційної скарги є незаконність та необґрунтованість рішення суду в наведеній частині, неврахування судом доказів відповідача, якими спростовується твердження позивача про те, що він не бере жодної участі в утриманні сина, зокрема: скріншотами грошових переказів позивачу на утримання сина, зокрема 11700 грн, 50000 грн, 80000 грн, а також класоводу сина ОСОБА_5 в сумах 7750 грн, 15000 грн, 29000 грн, 3000 грн в період 2019-2020 р.р.

Судом не враховано вимоги ст. 182 СК України та не враховано надані відповідачем докази його фактичного доходу: довідку ПФУ ОК-7, та про відсутність такого з жовтня 2021 року. При цьому судом за відсутності доходу відповідача за 2022-2023 роки, було взято до уваги доходи останнього за 2021 рік, який склав 225292,67 грн, а також переліку нерухомого та рухомого його майна (земельної ділянки, садового будинку, частин квартир, оборот коштів на відкритих рахунках), з чого зроблено висновок про спроможність сплачувати аліменти у визначеному розмірі.

Натомість, судом не взяті до уваги підстави набуття відповідачем вказаних частин майна, що відбулося на підставі відповідних рішень виконкому ОМР та свідоцтва про право на спадщину, що не є доходом у розумінні вимог закону. Решта майна набута за часів, коли відповідач мав стабільний дохід. Крім того, майно належить відповідачу у частці, що передбачає розпорядження таким лише за згодою інших співвласників.

Судом не взято до уваги факт того, що позивач також має у власності об`єкти нерухомого майна дві квартири, а ще дві квартири відчужені у 2021 році на підставі договорів купівлі-продажу; періоду банківських виписок та залишку коштів на рахунках; а також недоведеність позивачкою відомостей про існування особливих обставин як-то відвідування дитиною гуртків, спортивних клубів, необхідність профільного навчання.

Відсутність у відповідача щомісячного доходу свідчить про неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Судом допущені процесуальні порушення під час вирішення клопотань, а також встановлені неповнота та неправильність технічного запису, що робить недопустимими певні докази та порушення вимог ст. 89 ЦПК України, і закриття з порушеннями підготовчого засідання, чим позбавлено відповідача права зробити заяву по суті справи заперечення на відповідь на відзив, а в судовому засіданні 28.05.2024 за клопотанням сторони позивача залучено до матеріалів справи копії виписок з банку, які не було надіслано відповідачу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі свого представника просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи скарги вважає помилковими, оскільки відповідачем надані докази переказів лише за 2019-2020 роки, а за 2021-2024 роки взагалі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, зокрема, відповідач ОСОБА_2 , його представник адвокат Бочевар М.П., третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, повістки отримали 08.09.2025 2:00:04 в особистих кабінетах підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (т. 2 а.с. 180, 181зв.), позивачка вважається повідомленою у відповдності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її представник адвокат Слаблюк В.М. повістку отримав 08.09.2025 2:00;04 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (т. 2 а.с. 181).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 січня 2007 року Першим ВДРАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2018 року у справі № 523/4940/18, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано (т. 1 а.с. 12).

В період шлюбу у подружжя народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.11).

За змістом частин 1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Проте, відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З зазначеного вбачається, що залежно від віку дитини, передбачений різний механізм визначення місця проживання дитини з батьками.

Виходячи з того, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому, на момент ухвалення рішення по справі він досяг 14-ти річного віку, тобто віку, з якого згідно статті 160 СК України дитина самостійно визначає місце проживання, вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, тобто, чинне законодавство не передбачає можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, судом зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, а також до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в наведеній частині про визначення місця проживання дитини рішення суду не є предметом апеляційного перегляду, а переглядається за доводами апеляційної скарги лише в частині розміру стягнути з з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Переглядаючи оскаржуване рішення в наведеній частині за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року

№ 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.

Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Обставин того, що дитина проживає разом із позивачкою, відповідач не оспорює, і таке підтверджено наданим позивачкою договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 21.08.2018 року, засвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиною С.І., реєстровий номер 669, та відповідно до якого визначено місце проживання дитини з матір`ю (т. 1 а.с. 14-15).

Також позивачем надано декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу № 0001-6684-9Х00, відповідно до якої законним представником ОСОБА_4 є ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 21)

Вимога апеляційної скарги про достатність та обгрутованість наданими сторонами доказами розміру аліментів на утримання спільного сина сторін у розмірі 3196,00 грн, що дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, встановленому у 2024 році, не відповідає встановленим судом обставинам і відповідні докази в цій частині не заслуговують на увагу.

Визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 , суд цілком вірно врахував законодавчо визначені критерії визначення розміру аліментів та належно оцінив надані сторонами докази.

Відповідно індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-7 від 04.01.2024 року, відомості про дохід, отриманий у 2022 та 2023 році відсутні. При цьому, з відомості вбачається, що за період 2021 рік, сума фактичного заробітку ОСОБА_2 склала 225 292,67 гривень (т. 1 а.с. 121).

Згідно відповіді ТСЦ МВС № 5151 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях ГСЦ МВС від 16.02.2024 року № АЗ-2, за ОСОБА_2 зареєстровано т/з INFINITI QX70, рік випуску 2017, д/н НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 162).

Із відповіді АТ «ОЩАДБАНК» від 28.02.2024 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 відкрито наступні банківські рахунки: № НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 (а.с.185).

За рахунком № НОМЕР_9 , зроблено вклад № 6 від 11.09.23 у розмірі 300 000,00 гривень. При цьому, загальний розмір обороту за рахунком № НОМЕР_10 у період з 11.09.2023 по 26.02.2024 склав 19 038,01 гривень.

Загальний розмір обороту за рахунком № НОМЕР_5 у період з 26.01.2021-27.02.2024 склав 43 401,07 гривень.

Загальний розмір обороту за рахунком № НОМЕР_7 у період з 11.08.2023-27.02.2024 склав 314 395,28 гривень.

Загальний розмір обороту за рахунком № НОМЕР_6 у період з 26.01.2021-27.02.2024 склав 181 391,44 гривень.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2023 року №352667305, ОСОБА_2 на праві власності належать наступні об`єкти нерухомого майна:

- земельна ділянка площею 0,05 га, кадастровий номер: :01:001:4163;

- садовий будинок АДРЕСА_3 ;

- 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 ;

- частки квартири АДРЕСА_5 ;

- квартира АДРЕСА_6 (т. 1 а.с. 29-33).

Твердження скаржника про те, що судом не взяті до уваги підстави набуття відповідачем вказаних частин майна, що відбулося на підставі відповідних рішень виконкому ОМР та свідоцтва про право на спадщину, що не є доходом у розумінні вимог закону, не свідчать про можливість відповідача сплачувати аліменти лише у мінімально рекомендованому розмірі аліментів на дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Як неспроможними є і посилання відповідача на те, що решта майна набута за часів, коли відповідач мав стабільний дохід, та те, що майно належить відповідачу у частці, що передбачає розпорядження таким лише за згодою інших співвласників, оскільки законодавець не розрізняє як обставину, що має враховуватися судом під час вирішення питання щодо розміру аліментів, наявність нерухомого майна в частці або в цілому.

Сама по собі наявність нерухомого майна у власності особи, яка є платником аліментів, вже віднесена законом до обставин, що свідчать про спроможність такої виконувати свій батьківський обов`язок щодо матеріального забезпечення дитини на належному для гармонійного розвитку рівні.

Не можуть бути взяті до уваги і твердження відповідача про незаконність рішення через не взяття до уваги факту того, що позивач також має у власності об`єкти нерухомого майна дві квартири, а ще дві квартири відчужені у 2021 році на підставі договорів купівлі-продажу, періоду банківських виписок та залишку коштів на рахунках, а також недоведеність позивачкою відомостей про існування особливих обставин як-то відвідування дитиною гуртків, спортивних клубів, необхідність профільного навчання, оскільки саме відсутність у відповідача щомісячного доходу, на думку заявника, свідчить про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Судом з цього приводу вірно враховано вимоги статті 81 СК України, відповідно до якої перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» затверджено перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів (далі - Перелік).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Переліку утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з:

1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо;

2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати;

3) грошових і натуральних премій;

4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні;

5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку;

6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати;

7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій;

8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню;

9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років;

10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах;

11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій;

12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих;

13) допомоги по безробіттю;

14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними;

14-1) державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства, призначеної відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам»;

15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів;

16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства;

17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях;

18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю);

19) інших видів заробітку.

Постанова Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» є спеціальним правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З урахуванням системного способу тлумачення вказаного Переліку видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб як підзаконного нормативно-правового акта має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.

При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток» ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.

Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним. Зазначений правовий висновок висловлено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18).

Також, визначальним критерієм для визначення розміру аліментів, який передбачений статтею 182 СК України, є такі обставини як наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

При визначенні зазначеного розміру аліментів суд вірно виходив із встановлених обставин у справі, а саме: що відповідач є працездатною особою, відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано, і таке не спростовано доводами апеляційної скарги; наявність у відповідача нерухомого та рухомого майна; відсутність відомостей про перебування на його утримання інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати в силу вимог закону; спільна дитина сторін у справі проживає разом із позивачем, у якої, таким чином, наявне право стягнення аліментів з відповідача як особи, яка проживає окремо від дитини, тому суд вірно врахував як матеріальне становище платника аліментів, так і інші обставини, що мають істотне значення для вирішення спірного питання та дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що з урахуванням віку дитини та потреб останнього, для забезпечення його гармонійного розвитку та якісного рівня життя слід стягнути аліменти у розмірі 7000 грн, що дозволять позивачці забезпечити дитині гідні умови життя.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність позивачкою відомостей про існування особливих обставин як-то відвідування дитиною гуртків, спортивних клубів, необхідність профільного навчання не впливає на правильність висновків суду про часткове задоволення позовних вимог, оскільки таке має враховуватися під час вирішення питання про стягнення додаткових витрат на дитину, що не є предметом розглядуваної справи.

Як і само по собі відсутність у відповідача щомісячного доходу, за умови, що він є працездатною особою та не має інших утриманців, не свідчить про його неспроможність сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки, як йшлося вище, суд вірно врахував низку інших обставин щодо майнового стану відповідача, які слід враховувати під час визначення розміру аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі на допущені судом процесуальні порушення під час вирішення клопотань не є тими безумовними підставами для зміни або скасування рішення обставинами, що передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Неповнота та неправильність технічного запису, що робить недопустимими певні докази та порушення вимог ст. 89 ЦПК України, є предметом розгляду суду першої інстанції, а посилання на закриття судом з порушеннями підготовчого засідання, чим позбавлено відповідача зробити заяву по суті справи заперечення на відповідь на відзив, без спростування правильних висновків суду з боку відповідача також не є ґрунтовним.

Як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 -вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та відповідно не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко