ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9049/25 Справа № 203/6443/24 Головуючий у першій інстанції: Єдаменко С. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м.Дніпра у складі судді Єдаменко С.В. від 19 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він 03.02.2003 року був прийнятий стажером на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення до КБ «ПриватБанк», 14.04.2003 призначений на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення, 01.07.2004 призначено на посаду програміста Департаменту централізованих банківських систем. 30.11.2004 він звільнився з КБ «ПриватБанк» за власним бажанням. 22.02.2008 позивач був прийнятий на посаду старшого програміста Департаменту аналітичних систем до КБ «ПриватБанк», 01.10.2008 призначений на посаду старшого програміста Департаменту системної інтеграції Напрямку «Інформаційні технології» Головного офісу. 30.01.2013 його було переведено на посаду провідного програміста Департаменту системної інтеграції, 30.09.2013 переведено на посаду начальника Департаменту розробки систем грошових переказів, 19.09.2017 переведено на посаду директора Департаменту розробки систем грошових переказів. 07.12.2017 позивача переведено на посаду директора Департаменту «ПриватМаркет», а 01.09.2019 на посаду провідного програміста Департаменту з розробки авторизаційних систем Головного офісу. Також в електронній трудовій книжці позивача наявний запис від 22.02.2022 про прийняття на роботу, проте з чим саме пов`язаний даний запис у електронній трудовій йому не відомо. 08.10.2024 було винесено наказ №Е.ПК-УВ-2024-8012172-п про звільнення позивача з посади провідного програміста Департаменту з розробки авторизаційних систем за ч.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату). Згідно вказаного наказу зазначалось, що працівнику було запропоновано вакантні посади за відповідною професією та спеціальністю, а також можливість переведення на іншу роботу в банку. Станом на момент видачі наказу про звільнення від працівника не було отримано заяви про згоду на переведення, яка могла бути подана після успішного проходження процедури відбору на вакантну посаду. У випадку подання такої заяви до дати звільнення, цей наказ підлягатиме скасуванню. Водночас, позивач не отримував повідомлення про майбутнє вивільнення ні особисто, ні поштою. Щодо акту про відвідування за місцем проживання працівника та відмову від ознайомлення №Е.28.0.0.0/5-7696832 від 08.08.2024 року, позивач зазначав, що в цей день він перебував на роботі. Адресою робочого місця позивача є вул. Набережна Перемоги 32 у м. Дніпро. Таким чином, незрозуміла потреба у відвідуванні місця його проживання для вручення документів. Оскільки позивач не був ознайомлений ні зі списком вакантних посад, ні з процедурою проведення відбору на ці посади, він не міг використати своє право щодо переведення на іншу посаду. Крім того, згідно оспорюваного наказу, позивач міг реалізувати своє право на переведення тільки у разі успішного проходження відбору на вакантні посади в штатному розкладі АТ КБ «ПриватБанк». Також, не відповідає дійсності факт проведення реорганізації, насправді ніякої реорганізації не відбулося, адже всі співробітники Департаменту з розробки авторизованих систем фактично переводяться на аналогічні посади, фактично відбулось скорочення існуючих посад із одночасним створенням нових посад. Позивач також зазначав, що зазнавав переслідування з боку відповідача через те, що починаючи з 2023 року він повідомляв про злочинні дії працівників. Після чого, відносно позивача почалось внутрішнє розслідування, «щодо поширення інформації в соціальних мережах та ЗМІ та впливу такого поширення та змісту такої інформації на репутацію банку». З 09.02.2023 роботу позивача в банку було штучно заблоковано, а саме був заблокований доступ до всіх сервісів банку, єдиною можливістю спілкування з колегами до березня 2024 року була робоча електронна скринька, проте її з березня 2024 року також було заблоковано. 21.08.2024 року за заявою позивача було внесено відомості у ЄРДР №0000080 за ч. 1 ст. 364 КК України, а 28.08.2024 року за його заявою було внесено відомості у ЄРДР №0000082 за ч. 1 ст. 172 КК України. Позивач пов`язував своє звільнення з цими обставинами. Крім того, йому не було видано трудову книжку, яку йому пропонують забрати у м. Львові. Тому позивач просив скасувати наказ відповідача №E.DN-УВ-2024-8012172-п від 08 жовтня 2024 року про його звільнення з роботи, поновити позивача на роботі в АТ КБ "ПриватБанк" на посаді провідного програміста Департаменту з розробки авторизаційних систем та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 жовтня 2024 року, з урахування середньоденного заробітку в розмірі 4665,84 грн (а.с. 1-9 т. 1).

Рішенням Центрального районного суду м. Дніпра від 19 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог (а.с. 151-156 т.3).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.05.1998, 03.02.2003 року він був прийнятий стажером на посаду програміста управління розробки програмного забезпечення до Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (відповідно до наказу №Пр №555 від 25.02.2003), 14.04.2003 призначений на посаду програміста Управління розробки програмного забезпечення (наказ Пр №1565 від 02.06.2003), 01.07.2004 призначений на посаду програміста Департаменту централізованих банківських систем (наказ Пр №3676 від 26.07.2004). 30.11.2004 ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 18-25 т.1).

22 лютого 20008 року позивача було прийнято на роботу до Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на посаду старшого програміста Департаменту аналітичних систем строком на один рік згідно трудового договору №697 від 22 лютого 2008 року та наказу №687 від 22 лютого 2008 року (а.с. 23, 27 т. 1, а.с. 16-17 т. 2 ).

Згідно наказу №Э.DN-ПП-2008-5985 від 19 вересня 2008 року позивача було переведено на посаду старшого програміста Департаменту системної інтеграції напрямку «Інформаційні технологій головного офісу» (а.с. 23, 27 т. 1).

Рішенням загальних зборів акціонерів відповідача назву «Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» було змінено на «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 23 т.1, а.с. 356 т. 2 зворот).

Згідно наказу №Э.DN-ПП-2013-597 від 30 січня 2013 року позивача було переведено на посаду провідного програміста Департаменту системної інтеграції (а.с. 23-24, 28 т. 1).

Наказом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DК-2013-6938920 від 30 вересня 2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Департаменту розробки систем грошових переказів (а.с. 24, 28 т. 1).

19 вересня 2017 року, відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-ПП-2017-8202860 від 19 вересня 2017 року, позивача було переведено на посаду директора Департаменту розробки систем грошових переказів (а.с. 24, 28 т. 1).

Згідно наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-ПП-2017-9135741 від 07 грудня 2017 року, позивача було переведено на посаду директора Департаменту «ПриватМаркет» (а.с. 24, 30 т. 1).

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип відповідача як банківської установи та змінено його назву з «Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» на «Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 24 т.1, а.с. 356 т. 2 зворот).

01 вересня 2019 року позивача було переведено на посаду провідного програміста Департаменту з розробки авторизаційних систем Головного офісу, згідно наказу №Э.DN-ПП-2019-7139513 від 28 серпня 2019 року (а.с. 25, 31 т.1).

Відповідно до наказу №Э.DN-ПП-2022-767796 від 22 лютого 2022 року позивача було переміщено на посаду провідного програміста (посадова підгрупа «спеціаліст з розробки програмного забезпечення Напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного програмного забезпечення Головного офісу») Департаменту з розробки авторизаційних систем Напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного програмного забезпечення Дирекції з технологій Головного офісу (а.с. 19 т. 2).

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» №E.17.U.0.0/4-7313734 від 07 червня 2024 року було затверджено зміни в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій. Згідно цього наказу було перейменовано: Департамент інформаційного забезпечення, що знаходиться у складі Напрямку розробки front-end продуктів, в Департамент розробки мобільних додатків без зміни лінійної підпорядкованості; Департамент технологічної підтримки, що знаходиться у складі Напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного ПЗ, в Департамент розвитку роздрібних мережевих пристроїв без зміни лінійної підпорядкованості; Департамент по розробці процесів обслуговування клієнтів в КЦ, що лінійно підпорядкований Директору з технологій, в Департамент розвитку інноваційної підтримки клієнтів без зміни лінійної підпорядкованості, ліквідовано наступні структурні підрозділи: Департамент розробки авторизаційних систем у складі Напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного ПЗ; Управління з інновацій, що лінійно підпорядковано Директору з технологій, створено нові структурні підрозділи: у складі Напрямку розробки інтелектуальних пристроїв та міжплатформеного ПЗ з лінійним підпорядкуванням Керівнику Напрямку Департамент розвитку фінансового процесингу front-office та Департамент розробки еквайрингу; у складі напрямку бережливої розробки продуктів з лінійним підпорядкування Директору з технологій Відділ бізнес-аналізу з лінійним підпорядкуванням Керівнику Напрямку, Відділ взаємодії з бізнесом з лінійним підпорядкуванням Директору з технологій. Також, було змінено лінійну підпорядкованість наступних підрозділів з введенням їх до складу Напрямку бережливої розробки продуктів з лінійним підпорядкуванням Керівнику Напрямку: Департамент координації впровадження продуктів з його перейменуванням в Департамент координації гнучкої розробки; Департамент проектування взаємодії з клієнтами; Управління з ІТ-продуктів з його перейменуванням у Відділ ІТ-продуктів. Вказаним наказом також було виведено зі складу Департаменту Fraud-менеджменту блоку підрозділів Управління ризиками Управління IT та методології fraud-менеджменту та включено до складу Дирекції з технологій з лінійним підпорядкуванням Директору з технологій та його перейменуванням в Управління розробки Anti Fraud систем управління (а.с. 20 т. 2).

Відповідач зазначає, що позивача було попереджено про скорочення посади та можливе наступне вивільнення 27 червня 2024 року, а саме: в системі електронного документообігу «ПриватДок», яка функціонує в банку, відправлено персональне попередження «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» №E.28.0.0.0/5-7400070 від 27.06.2024 (а.с. 22-80 т.2).

Вказане вище попередження «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» №E.28.0.0.0/5-7400070 від 27.06.2024 та лист-повідомлення №20.1.0.0.0/7-240627/55909 від 27.06.2024 були направлені позивачу поштовим відправленням АТ «Укрпошта», що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист з описом та копією поштової квитанції від 27.06.2024 (а.с. 81-85 т.2). Доказів вручення позивачу вказаного поштового відправлення не надано (а.с. 83 т.2).

Суду надані копії письмових доказів про направлення відповідачем на поштову адресу позивача у період з 02 липня 2024 року по 07 жовтня 2024 року списків актуальних вакантних посад у банку (а.с. 89-210 т.2). Докази вручення позивачу вказаних поштових відправлень відсутні (а.с. 83 т.2).

08 серпня 2024 року працівниками служби безпеки АТ КБ «ПриватБанк» складено акт про відвідування за місцем проживання працівника та про відмову від ознайомлення ОСОБА_1 з попередженням «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» №E.28.0.0.0/5-7400070 від 27.06.2024, наказом №E.17.U.0.0/4-7313734 від 07 червня 2024 року "Про впровадження змін в організацію виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій" та про ознайомлення з вакантними посадами в банку станом на 08.08.2024 №E.28.0.0.0/5-7694619 від 08.08.2024 (а.с. 212 т.2).

Позивач факт такого візиту за його місцем проживання не визнає, стверджує, що не відмовлявся від одержання вказаних документів; позивач зазначає, що 08.08.2024 року він перебував на роботі за адресою його робочого місця по вул. Набережна Перемоги 32 у м. Дніпро, у приміщенні банку, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання. У свою чергу, відповідачем не заявлене клопотання про допит у якості свідків осіб, які затверджували вказаний акт ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; доводи позивача не спростовані.

Наказом №E.DN-УВ-2024-8012172-п від 08 жовтня 2024 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, останній робочий день - 08.10.2024 (а.с. 317 т.2).

Згідно копії листа АТ КБ «ПриватБанк» від 08.10.2024, позивачу повідомлено, зокрема, про його звільнення з роботи та зазначено, що для надсилання засобами поштового зв`язку трудової книжки із записом про звільнення позивачу необхідно надати паперову заяву до банку на ім`я голови правління (а.с. 318 т.2).

Копію наказу про звільнення, лист АТ КБ «ПриватБанк» від 08.10.2024 та розрахунковий лист було направлено позивачу засобами поштового зв`язку (а.с. 320-324 т.2).

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (тут і надалі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №303/798/17 (провадження №61-1863св20) зазначено, що «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу».

Такий висновок міститься і в листі Міністерства соціальної політики України від 24 вересня 2019 року № 10/0/36-19, зокрема: «законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників».

Тобто, роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві. А положення статті 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 58/2190/23.

Судом встановлено, у відповідача мали місце скорочення чисельності та зміна штату працівників, однак відповідач вимоги ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України належним чином не виконав.

Належних та допустимих доказів ознайомлення позивача не пізніше ніж за два місяці з попередженням про наступне вивільнення відповідачем не надано.

Попередження «Про впровадження змін в організації виробництва і праці та в штатному розписі Дирекції з технологій» №E.28.0.0.0/5-7400070 від 27.06.2024 та лист-повідомлення №20.1.0.0.0/7-240627/55909 від 27.06.2024 були направлені позивачу поштовим відправленням АТ «Укрпошта», що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист з описом та копією поштової квитанції від 27.06.2024 (а.с. 81-85 т.2). Однак, докази вручення позивачу вказаного поштового відправлення відсутні (а.с. 83 т.2).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

Надані відповідачем докази підтверджують факт неодноразового відправлення позивачу списку вакантних посад у період з 02 липня 2024 року по 07 жовтня 2024 року, однак суду не надано доказів на підтвердження факту одержання ОСОБА_1 вказаного списку. Отже, доказів ознайомлення позивача із списком вакантних посад, які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення, відповідачем суду не надано.

Відповідач зазначає, що позивача було персонально попереджено про скорочення посади та можливе наступне вивільнення, а також ознайомлено зі списком вакантних посад у банку станом на 27.06.2024, в системі електронного документообігу «ПриватДок», яка функціонує в банку.

Наведені вище посилання роботодавця на ознайомлення позивача через інтернет в системі електронного документообігу «ПриватДок» не є належним доказом виконання відповідачем своїх обов`язків, що передбачені частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, оскільки неможливо достеменно встановити, чи ознайомлювався позивач із зазначеними документами, переліком вакансій і взагалі, чи мав позивач належний доступ до вказаного інтернет ресурсу. Тому посилання роботодавця на інтернет ресурс не дає змоги встановити, що вакантні посади (інша робота) були доведені до відома працівника.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 11.04.2022 року у справі за №209/2468/20 (провадження №61-16308св21), Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №638/14165/21.

Позивач у своєму позові зазначає, що з 09.02.2023 роботу його роботу в банку було штучно заблоковано, а саме був заблокований доступ до всіх сервісів банку, єдиною можливістю спілкування з колегами до березня 2024 року була робоча електронна скринька, проте її з березня 2024 року також було заблоковано (а.с. 36 т.1).

Посилання відповідача також на направлення позивачу текстової частини документів на його контактний номер телефону в месенджери, зокрема, за допомогою програмного додатку "Viber", не є належними доказами ознайомлення працівника з попередженням про скорочення та переліком усіх наявних у банку вакантних посад, адже неможливо достовірно встановити використання у спірний період працівником відповідного додатку (месенджера).

Ерім того, колегія суддів зауважує, що з 19 липня 2022 року набула чинності редакція Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка передбачала можливість домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником, тому з 19 липня 2022 року лише за згодою між роботодавцем та працівником можливо доведення до відома працівників наказів, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин шляхом обрання способів електронної комунікації.

У даній справі позивач не визнає факт домовленості з відповідачем щодо доведення до відома позивача наказів, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин шляхом обрання способів електронної комунікації; відповідачем докази зворотнього не надані, клопотання про витребування таких доказів судом не заявлені.

Також апеляційним судом встановлено, що перед звільненням ОСОБА_1 у відповідача була наявна значна кількість - декілька сотень - вакантних посад. Даний факт підтверджується наданим банком списком вакантних посад станом на 07.10.2024, який долучений до матеріалів цивільної справи (а.с. 267-316 т.2).

Представлений відповідачем суду список вакантних посад, станом на 26.07.2021, містить значну кількість вакансій керівників управлінь, керівників відділень тощо (а.с. 267-316 т.2).

Необхідно наголосити, що позивач працював в АТ КБ «ПриватБанк» з 03.02.2003 по 30.11.2004 та з 22.02.20008 до дня звільнення - 08.10.2024 року, тобто на час звільнення його трудовий стаж у відповідача складав понад 18 років. Також ОСОБА_1 на праві інтелектуальної власності належать два винаходи щодо способу здійснення віддаленої ідентифікації та способу здійснення електронних транзакцій або грошових переказів за допомогою безконтактного електронного носія, що підтверджується копіями опису до патенту на корисну модель (а.с. 39, 40 т.1).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не було виконано вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці; при звільненні ОСОБА_1 не було також ознайомлено із повним переліком вакантних посад у банку, колегія дійшла висновку про невиконання роботодавцем вимог ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, що призвело до неможливості реалізації позивачем свого права на переведення на іншу посаду та свідчить про незаконність звільнення позивача, наявність підстав для визнання незаконним наказу №E.DN-УВ-2024-8012172-п від 08 жовтня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 і поновлення його на роботі з 09 жовтня 2024 року.

Наданий відповідачем акт про відвідування за місцем проживання працівника та про відмову від ознайомлення №Е.28.0.0.0/5-7696832 від 08.08.2024 року, складений АТ КБ «ПриватБанк», не спростовує встановлених вище фактів щодо неналежного виконання роботодавцем вимог ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та не спростовує висновку апеляційного суду щодо незаконності наказу про звільнення.

Згідно змісту вказаного вище акту, працівники внутрішньої безпеки АТ КБ «ПриватБанк» 08.08.2024 здійснили виїзд за двома відомими адресами проживання позивача ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ) з метою ознайомлення ОСОБА_1 з попередженням про звільнення та з вакантними посадами у банку станом на 08.08.2024; двері квартири ніхто не відчинив та з двору (за іншою адресою) ніхто не вийшов (а.с. 212 т.2). Отже, особистої зустрічі працівників внутрішньої безпеки АТ КБ «ПриватБанк» з позивачем 08.08.2024 не відбулось, а тому вказаний акт не свідчить про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення із зазначеними документами роботодавця.

Позивач факт такого візиту за його місцем проживання не визнає, стверджує, що не відмовлявся від одержання вказаних документів; позивач зазначає, що 08.08.2024 року він перебував на роботі за адресою його робочого місця по АДРЕСА_3 , у приміщенні банку, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання. У свою чергу, відповідачем не заявлене клопотання про допит у якості свідків осіб, які затверджували вказаний акт ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; доводи позивача не спростовані.

Відповідачем не заявлено клопотань про надання інших доказів чи витребування доказів судом, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з відповідними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 25.11.2024 №20.1.0.0.0/7-64822, яка надана АТ КБ «ПриватБанк», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 4665,54 грн (а.с. 371 т.2).

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 09.10.2024 року по 22.10.2025 року, тобто по день винесення судового рішення, становить 271 робочий день.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1264361 (один мільйон двісті шістдесят чотири тисячі триста шістдесят одна) грн 34 коп. (4665,54 грн х 271 день).

Підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахування середньоденної заробітної плати в розмірі 4665,84 грн (як зазначено у позові), - відсутні, адже згідно довідки про середню заробітну плату від 25.11.2024 №20.1.0.0.0/7-64822 цей розмір становить 4665,54 грн. Вказане позивачем не спростовано.

Крім того, за ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Отже, наявні підстави допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньої зарплати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 100309 (сто тисяч триста дев`ять) грн 11 коп., що підтверджується довідкою про середню заробітну плату від 25.11.2024 №20.1.0.0.0/7-64822 (а.с. 371 т.2).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Пунктом 13 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог; приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» за вимогу про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви (немайнова вимога про скасування наказу про звільнення - 1211,20 грн; немайнова вимога про стягнення заробітної плати - 1264361,34 грн / 100 = 12643,61 грн) та за подання апеляційної скарги (немайнова вимога - 1211,20 грн х 150% х 0,8 = 1453,44 грн; немайнова вимога - 12643,61 грн х 150% х 0,8 = 15172,33 грн) у загальному розмірі 30480 (тридцять тисяч чотириста вісімдесят) грн 58 коп.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Також з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню фактично понесені та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн, що підтверджується копією договору про надання правничої допомоги від 10.10.2024, укладеного з АО "Фундація права", копією додаткової угоди №2 від 06.11.2024 до цього договору, якою визначено, що вартість наданих послуг складання позовної заяви становить 7000,00 грн, копією ордеру на надання правничої допомоги від 07.11.2024 та копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №4350 від 07.06.2019 (а.с. 41-47 т.1).

Вказані вище витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн є обґрунтованими, відповідають критеріям розумності та співмірності.

Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Дніпра від 19 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №E.DN-УВ-2024-8012172-п від 08 жовтня 2024 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» () на посаді провідного програміста Департаменту з розробки авторизаційних систем з 09 жовтня 2024 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1264361 (один мільйон двісті шістдесят чотири тисячі триста шістдесят одна) грн 34 коп.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 7000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () в дохід держави судовий збір у сумі 30480 (тридцять тисяч чотириста вісімдесят) грн 58 коп.

Допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 100309 (сто тисяч триста дев`ять) грн 11 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова