Єдиний унікальний номер судової справи 481/228/25
Номер провадження 22-ц/812/1448/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 листопада 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 заочне рішення, яке ухвалене Новобузьким районним судом Миколаївської області 30 квітня 2025 року, під головуванням судді Васильченко-Дриги Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (далі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 01 січня 2019 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області.

Відповідно до п.7 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року за №312, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Враховуючи положення ст.ст.633,634,641,642 ЦК України укладення договору про постачання електричної енергії між постачальником та побутовим споживачем відбувається шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що розміщений на офіційному веб-сайті регулятора та постачальника та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

За адресою: будинок АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

З 01 квітня 2023 року по 01 лютого 2025 року за вказаним особовим рахунком виникла заборгованість за спожиту електричну енергію в загальному розмірі 7 835 грн. 76 коп.

Відповідно до пунктів 4.12, 4.19 Правил роздрібного ринку електричної енергії, розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який становить один календарний місяць відповідно до умов договору. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Судовим наказом Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 червня 2024 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за використану електричну енергію на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за вказаним особовим рахунком в сумі 1 735 грн. 60 коп. та 302 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2024 року вищевказаний судовий наказ було скасовано за заявою відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу послугу з постачання електричної енергії, а відповідач, всупереч Закону України «Про ринок електричної енергії», Правилам роздрібного ринку електричної енергії, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за №312 від 14 березня 2018 року, не виконала взяті на себе зобов`язання щодо оплати послуг за спожиту електричну енергію, внаслідок чого виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 в розмірі 7 835 грн. 76 коп., а також 3 028 грн. судового збору.

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2025 року позов ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» борг за спожиту електроенергію в сумі 7 835 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що на ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та вона є отримувачем електричної енергії за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Станом на 01 лютого 2025 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за користування електроенергією, розмір якої становить 7 835 грн. 76 коп., що підтверджено довідкою про спожиту та оплачену послугу електропостачання від 06 лютого 2025 року.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2025 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила заочне рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» не надало доказів:

наявності у ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» права на надання послуг з електропостачання;

законності відбору, та наявності електроенергії у ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія»;

заяви, що відповідач замовляла та отримувала послуги з електропостачання від ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія».

Звернуто увагу на те, що договір між ОСОБА_1 та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» не укладався та відповідач не є споживачем послуг з електропостачання.

Також відповідачем звернуто увагу на те, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» діє на підставі нікчемних постанов НКРЕКП, Закону України «Про ринок електричної енергії».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2025 року без змін.

В судове засідання апеляційного суду від 03 листопада 2025 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

20 жовтня 2025 року представник позивача надіслав на адресу апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без його участі.

Зважаючи на викладене справу розглянуто за відсутності представника позивача, оскільки його неявка в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями ст.129 Конституції України визначені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст.714 ЦК України, Законом України «Про ринок електричної енергії». Правовідносини між енергопостачальником та побутовими споживачами електричної енергії починаючи з 11 червня 2018 року регулюються також Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року за №312 (далі - ПРРЕЕ).

За положеннями п.1.1.2 ПРРЕЕ побутовий споживач це індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).

Об`єкт побутового споживача - квартира, житловий будинок (частина будинку), приватне домогосподарство, садовий будинок та інші об`єкти житлової нерухомості, визначені у п.14.1.129 Податкового кодексу України, що належать індивідуальному побутовому споживачу на праві власності або користування та яким присвоєні окремі адреси, а також земельна ділянка, призначена для індивідуального житлового будівництва зазначених об`єктів житлової нерухомості.

За приписами положень ст.29 ЦК України та ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, проте проведенням реєстрації місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Положеннями ст.526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу приписів ст.ст.11,526 ЦК України договір не є єдиною підставою виникнення правовідносин між сторонами.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №164/1965/16-ц (провадження №61-335б6св18) відсутність письмово оформленого договору не позбавляє відповідача обов`язку оплатити надані йому послуги за електроенергію.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16 дійшов висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Пункт 1.1.2 ПРРЕЕ також визначає, що споживання електричної енергії користування споживачем відповідно до укладених договорів електричною енергією за допомогою струмоприймача (струмоприймачів) для задоволення його потреб, у тому числі для здійснення діяльності з надання послуг із зарядки електромобілів на електрозарядних станціях; споживач електричної енергії фізична особа, у тому числі фізична особа-підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

Положеннями ст.ст.67,68 ЖК України визначено, що наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з одержання електричної енергії.

Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.

В силу положень ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Договірні відносини існують на засадах публічного договору і конклюдентних дій (споживання та оплата спожитої електричної енергії), які вважаються такими, що були направлені на укладення даного договору.

Договір про користування електричною енергією в порядку ч.1 ст.633 ЦК України є публічним договором, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться.

Згідно з ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до абзацу 1 п.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України«Про ринок електричної енергії» від 13 квітня 2017 року, під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб`єкт господарювання повинен до 01 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання.

Упродовж семи років з 01 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання.

Абзацом п`ятим п.13 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону України «Про ринок електричної енергії» встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п.13 Розділу ХVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» з 01 січня 2019 року позивач ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії (згідно постанови НКРЕКП від 14 червня 2018 року №429) та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області.

Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору дарування жилого будинку від 29 липня 2002 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно зі загальною карткою особового рахунку споживача за адресою: будинок АДРЕСА_1 , на ім`я відповідача ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.3).

За період з 01 квітня 2023 року по 01 лютого 2025 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість по сплаті за спожиту електричну енергію в загальному розмірі 7 835 грн. 76 коп. (а.с.4).

Відповідно до діючих п.1.1.2 ПРРЕЕ відповідач ОСОБА_1 є споживачем, оскільки фактично споживає електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що відповідач частково сплачувала рахунки за отримані послуги з електропостачання, тобто фактично погодилася із тим, що між нею та відповідачами укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги.

У даній справі позивач не посилався на наявність письмового укладеного договору з ОСОБА_1 , а вказував на наявність обов`язку боржника, який фактично користується послугами з електропостання, сплатити за ці послуги, надані відповідно до вимог чинного законодавства та згідно з наявними в матеріалах справи витягом з особового рахунку, що підтверджує відкриття постачальником особового рахунку для обліку електричної енергії, спожитої в електроустановках споживача; довідкою про спожиту послугу електропостачання, що підтверджує фактичне споживання відповідачем електричної енергії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

На переконання колегії суддів, наявні в матеріалах справи докази, у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать, що пропри не підписання відповідачем заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, відповідач фактично споживаючи та частково оплачуючи надану позивачем електричну енергію, прийняла пропозицію останнього на укладення договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Доказів зворотнього суду надано не було.

Посилання ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять доказів того, що вона отримувала послуги з електропостачання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не знайшло свого підтвердження та спростовується наявними у справі матеріалами.

При цьому, будь-яких даних, що за спірний період у будинку АДРЕСА_1 , проживали інші особи та відповідно користувались вказаною послугою, матеріали справи не містять та у даному випадку вказане не має правого значення для вирішення справи.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи те, що відповідач не спростувала обставини щодо існування у неї заборгованості за електричну енергію, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).

За такого, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким надано належну правову оцінку, то колегія суддів такі доводи відхиляє.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 листопада 2025 року