ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 листопада 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/7032/25

Головуючий у першій інстанції Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1712/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

заявник: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

заінтересовані особи: Друга Чернігівська державна нотаріальна контора, Центр надання адміністративних послуг м. Чернігів,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року у справі за заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про витребування доказів (до подання позовної заяви).

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про витребування доказів до пред`явлення позову, в якій просило витребувати: у Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ; у Центрі надання адміністративних послуг м. Чернігів або від іншого територіального органу, до повноважень якого входить питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації (проживання) померлої ОСОБА_1 , інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавицею станом на дату її смерті.

За доводами цієї заяви ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 04 грудня 2013 року була клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та отримувала банківські послуги, проте належно не виконувала кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим мала заборгованість в сумі 63 930 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. 05 лютого 2025 року банк звернувся з претензією кредитора до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, але відповіді не отримав. На подану 10 квітня 2025 року претензію кредитора до Другої Чернігівської державної нотаріальної контори банк отримав відповідь про відмову у наданні інформації про спадкоємців боржника.

Заявник указував, що, зважаючи на приписи ст. 5, 14 ЗУ «Про захист персональних даних» та ст. 11, 21 ЗУ «Про інформацію», банк не може самостійно отримати інформацію щодо осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем, що, у свою чергу, унеможливлює захист його прав та інтересів в судовому порядку шляхом подання відповідного позову. Посилався на те, що суд на підставі ч. 7 ст. 8 ЗУ «Про нотаріат» та ч. 4 ст. 84 ЦПК України за вмотивованим клопотанням особи може витребувати необхідні докази.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про витребування доказів (до подання позовної заяви) повернуто заявнику разом з доданими до неї документами.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи ухвалу незаконною та посилаючись на неповноту з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про необхідність повернення заяви про витребування доказів на підставі ч. 4 ст. 117 ЦПК України.

Скаржник зазначає, що кредитору чинним законодавством надано право захистити порушене право шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості спадкодавця із спадкоємців. У даному випадку підсудність позову визначається за правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України, тобто, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання особи. За змістом п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві має бути зазначено прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб (сторін) та їх місце проживання чи перебування. Проте, банк не володіє інформацією стосовно спадкоємців, у тому числі тих, хто проживав за адресою останнього зареєстрованого місця проживання померлого позичальника, а пред`явлення позову до невідомих осіб законом не допускається.

Указує, що на підтвердження неможливості самостійно отримати такі докази банк надав суду відповідь Другої Чернігівської державної нотаріальної контори про відмову у наданні інформації щодо спадкоємців. Отримання АТ КБ «ПриватБанк» інформації про зареєстрованих за однією адресою із спадкодавцем осіб, яка є конфіденційною, унеможливлюється приписами ст. 5, 14 ЗУ «Про захист персональних даних» та ст. 11, 21 ЗУ «Про інформацію». Оскільки банк не володіє інформацією про спадкоємців, тому не може визначити підсудність майбутнього позову та виконати вимоги процесуального закону в частині зазначення у позові особистих даних відповідача (відповідачів).

Наголошує на тому, що суд, виходячи з приписів 4 ст. 84, ст. 116 ЦПК України, мав законне право для вжиття заходів забезпечення доказів шляхом їх витребування на підставі поданої заяви. Вирішуючи питання про забезпечення доказів, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із задоволенням цієї заяви. У поданій АТ КБ «ПриватБанк» заяві зазначено перелік доказів, які слід забезпечити, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, належним чином обґрунтовано необхідність такого забезпечення та наведено спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази. Процесуальний закон не містить серед вимог до заяви про забезпечення доказів вимоги надання доказів надсилання примірника такої заяви особі, від якої витребовується доказ.

Заінтересованими особами відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати, ураховуючи наступне.

Дійшовши висновку про необхідність повернення АТ КБ «ПриватБанк» заяви про витребування доказів (до подання позовної заяви), суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 84, ч. 1 ст. 117 ЦПК України до заяви (клопотання) не додано як доказів неможливості отримання у Центрі надання адміністративних послуг запитуваної інформації безпосередньо самим заявником, так і доказів надсилання копії вказаного клопотання з додатками вищезгаданій третій особі.

Однак, з наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на таке.

У серпні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про витребування доказів в порядку ч. 4 ст. 84 ЦПК України, в якій просило витребувати: у Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ; у Центрі надання адміністративних послуг м. Чернігова або від іншого територіального органу, до повноважень якого входить питання реєстрації місця проживання фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації (проживання) померлої ОСОБА_1 , інформацію про осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавицею станом на дату її смерті (а.с. 1-8).

Обґрунтовуючи такі вимоги, заявник зазначив, що не має можливості в інший спосіб отримати інформацію про спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , яка має заборгованість перед банком за кредитним договором у сумі 63 930 грн, оскільки Друга Чернігівська державна нотаріальна контора надала відповідь про відмову у наданні інформації про спадкоємців боржника. АТ КБ «ПриватБанк» зазначило також про те, що не може самостійно отримати інформацію щодо осіб, зареєстрованих за однією адресою зі спадкодавцем, через її конфіденційність, що унеможливлює захист прав та інтересів банківської установи в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Поняття та ознаки доказів; вимоги, що пред`являються до них; порядок подання доказів та витребування доказів судом встановлені Главою 5 «Докази та доказування» ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч. 1 та 3 ст. 83 цього Кодексу. Суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому ст. 116-118 цього Кодексу (ч. 4 ст. 84 ЦПК України).

Таким чином, ст. 116-118 ЦПК України є спеціальними нормами, які регулюють порядок витребування доказів до подачі позову.

За змістом ч. 1, 2, 3, 4 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви. Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення доказів визначені ст. 117 ЦПК України. Так, у заяві про забезпечення доказів, крім іншого, зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності особу, у якої знаходяться докази; перелік документів, що додаються до заяви (п. 4, 5, 6. 7 ч. 1 ст. 117 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Суд першої інстанції, вирішуючи заяву АТ КБ «ПриватБанк», послався як на приписи ч. 2 ст. 84 ЦПК України, якими визначені вимоги до змісту клопотання про витребування доказів, так і на положення ч. 1 ст. 117 ЦПК України, якою встановлені вимоги до заяви про забезпечення доказів до подачі позову.

Водночас районний суд невірно розтлумачив норми наведених процесуальних норм, зважаючи на те, що положеннями ст. 84 ЦПК України врегульовано порядок витребування доказів за клопотанням учасника справи, тобто передбачається, що справа вже існує і перебуває у провадженні суду за відповідним позовом фізичної чи юридичної особи. Відповідно особа, яка клопоче про витребування доказів, бере участь у цій справі і має відповідний процесуальний статус.

Натомість ст. 117 ЦПК України містить інший перелік вимог щодо змісту заяви про забезпечення доказів до подачі позову.

До заяви про витребування доказів до пред`явлення позову в порядку ч. 4 ст. 84 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» додало: копію анкети-заяви від 04 грудня 2013 року; копію паспорта позичальника; копію свідоцтва про смерть; копію претензії кредитора від 05 лютого 2025 року та реєстру відправки претензії кредитора від 11 лютого 2025 року; копію претензії кредитора від 10 квітня 2025 року; копію листа державної нотаріальної контори від 18 квітня 2025 року.

Зміст заяви АТ КБ «ПриватБанк» свідчить про те, що у ній зазначено про докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; належним чином обґрунтовано необхідність забезпечення доказів та зазначено спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази; указано державні установи, в яких знаходяться необхідні докази.

Отже, на переконання апеляційного суду, заявником повністю дотримано вимоги, передбачені ч. 1 ст. 117 ЦПК України, щодо форми та змісту заяви про забезпечення доказів. Виснувавши про відсутність доказів надсилання поданої заяви з додатками Центру надання адміністративних послуг м. Чернігів, районний суд залишив поза увагою те, що наведена вище процесуальна норма не містить вимоги про надання доказів надсилання примірника такої заяви особі, від якої витребовується доказ у разі звернення із заявою про забезпечення доказів до подачі позову.

Указавши як одну з підстав для повернення заяви про витребування доказів те, що заявником всупереч п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України не зазначено про вжиті заходи для отримання цих доказів самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості отримання цього доказу, суд першої інстанції не врахував, що ст. 84 ЦПК України врегульовано порядок витребування доказів судом під час розгляду вже існуючої справи, а не до подання позовної заяви. Положення ст. 117 ЦПК України таких вимог до заявника, як зазначення про вжиті заходи для отримання цих доказів самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості отримання цього доказу, не містять. Вимогу щодо обґрунтування необхідності забезпечення доказів заявник виконав.

Водночас колегія суддів погоджується з доводами АТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності в доданих до заяви матеріалах відповіді Другої Чернігівської державної нотаріальної контори про відмову у наданні інформації про спадкоємців боржника та неможливість отримання банком інформації про зареєстрованих за однією адресою із спадкодавцем осіб в силу положень ст. 5, 14 ЗУ «Про захист персональних даних» та ст. 11, 21 ЗУ «Про інформацію» через її конфіденційність. Цієї інформації достатньо для вирішення заяви про забезпечення доказів по суті питання.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. ЄСПЛ констатує, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ у справі «SHISHKOV v. RUSSIA» від 20 лютого 2014 року). Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового та передчасного висновку щодо повернення заяви АТ КБ «ПриватБанк» про витребування доказів, поданої до подання позову, через невідповідність нормам процесуального закону, отже відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала, що оскаржується, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року скасувати, матеріали заяви направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова