ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 639/7077/24

провадження № 22-ц/818/3467/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа: Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Надія Юльянівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Пашкової Юлії Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року у складі судді Марченка В.В.,-

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним та застосування наслідки його недійсності.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що позивачка ОСОБА_2 є донькою позивачки ОСОБА_1 довгий час тяжко хворіє, не працює, 29 серпня 2023 року їй була зроблена дуже складна нейрохірургічна операція по видаленню невриноми, виникли ускладнення, вона стала важко пересуватись ,з дому не могла вийти. 5 жовтня 2023 року ОСОБА_2 зробили другу операцію пластики лицевого нерву. Наслідки були вкрай важкими, вона стала практично нерухомою. Після виписки з лікарні доньки позивачу, ОСОБА_1 стало зле, швидкою допомогою її було доправлено в лікарню на стаціонарне обстеження. Оскільки ніяких родичів в Харкові у позивачів немає, ОСОБА_1 попросила сусідів ОСОБА_4 та його сестру ОСОБА_5 приглянути за її донькою. Вони приносили їй їжу один раз в день, гроші на придбання якої ОСОБА_1 їм відавала. Вони також провідували ОСОБА_1 в лікарні. 27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 зробили операцію на кишківнику по видаленню непрохідності та пухлини. В середині грудня 2023 року її виписали з лікарні та вона була в край важкому стані, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 допомагали їм, але за гроші, що надавали позивачки. Згодом позивачці, ОСОБА_1 діагностували онкологію. Домовляючись про допомогу з боку ОСОБА_1 сказала подружжю ОСОБА_8 , що в неї є двокімнатна квартира та вона з ними розрахується за їхню допомогу уклавши договір довічного утримання. При цьому позивачі сподівались на довічне утримання. Приблизно через 2 місяця після виписки ОСОБА_1 з лікарні відповідач почав наполягати на переоформленні квартири на його ім`я. 4 січня 2024 року Кривогіни привезли до місця проживання позивачів нотаріуса, який оформив договір дарування її з донькою квартири АДРЕСА_1 на користь відповідача. Підписуючи зазначений договір на вимогу відповідача позивачки перебували у вкрай важкому стані здоров`я та розраховували на те що цей договір буде підставою для отримання ними довічної допомоги від позивача. Вважають, підписали цей договір під впливом важких для них обставин, на вкрай для них невигідних умовах, оскільки втратили належне їм майно безоплатно. Відповідач та його сестра після підписання договору дарування ще два місяці допомагали позивачам, а потім повністю відмовилися допомагати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року позовну заявузалишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір був вчинений позивачами під впливом тяжкої для них обставин і на вкрай невигідних умовах, позивачами не надано. Тому суд дійшов до висновку, що позивачі вчинили оскаржуваний правочин під впливом помилки, а не тяжких життєвих обставин, оскільки вважав обґрунтованими надані позивачами пояснення про існуючий у їх намір укласти з відповідачем договір довічного утримання, їх потребу в отриманні допомоги та її надання з боку відповідача.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилається на не - повне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі та вимогам закону просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачі надали належні та допустимі докази на підтвердження поганого стану здоров`я та матеріального забезпечення.

Так ОСОБА_1 , відповідно до наданих та наведених вище медичних документів, перебуває на обліку з приводу злоякісного новоутворення. ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, їй було проведено хірургічне втручання (трепанація) з метою видалення невриноми. Позивачі на момент укладання договору перебували у стані після оперативного втручання, тяжкому стані здоров`я. Крім цього стан матеріального забезпечення (вкрай низькі виплати пенсії) суттєво пригнічували моральний стан позивачів. Укладання даного договору дарування було вкрай невигідним для позивачів. Розуміючи тяжкий стан свого здоров`я (онкологічні новоутворення), вкрай низький стан матеріального забезпечення, та сподіваючись на той факт, що відповідач по справі буде здійснювати подальший догляд та допомогу, позивачами було укладено оспорюваний договір, внаслідок якого вони втратили належне їм майно. Ними надано докази наявності тяжких захворювань, та низького матеріального забезпечення. Проте суд зазначеним доказам належної оцінки не надав та ухвалив рішення, що не відповідає встановленим у справі обставинам. Встановивши, що позивачі вчинили оспорюваний правочин під впливом помилки, суд відповідно до вимог ст.229 ЦК України мав задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та їх представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 04 січня 2024 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 відповідно до умов договору дарувальники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подарували зазначену квартиру ОСОБА_3 . Зазначений правочин вчинений у присутності Приватного нотаріусу Харківського нотаріального округу Харківської області Гончаренко Надії Юльянівни, та посвідчений нею, зареєстрований в реєстрі за № 7.

Відповідно до копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 7663 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради", копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 6478 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради", копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 3139 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради" та копії довідки про огляд невропатолога, дата обстеження 30.09.2024 року, виданої КНП "Міська лікарня № 3 Харківської міської ради" вбачається, що ОСОБА_2 хворіла та перебувала на лікуванні з 23.08.2023 року по 15.08.2023 року, з 02.10.2023 року по 11.10.2023 року та з 17.04.2024 року по 26.04.2024 року.

Згідно копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 8935 та копії довідки висновку консультанта лікаря онколога онкологічного кабінету КДІ Сапужки А.А. від 27.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 хворіє та перебувала на лікуванні з 25.10.2023 року по 11.11.2023 року була проведена операція (субтотальна колектомія), перебувала на диспансерному обліку з листопада 2023 року з приводу злоякісного новоутворення ободової кишки.

Відповідно копії до довідки № 398922 видана пенсіонеру ОСОБА_1 вбачається, що вона перебуває на обліку в Шевченківському об`єднаному управлінні ПФУ м. Харкова в Харківській області і отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.01.2023р. по 30.09.2024р. складає 91 764, 48 грн.

Згідно копії довідки про доходи № 019328 видана пенсіонеру ОСОБА_2 вбачається, що вона перебуває на обліку в Шевченківському об`єднаному управлінні ПФУ м. Харкова в Харківській області і отримує пенсію по інвалідності, сума пенсії за період з 01.01.2024р. по 30.09.2024р. складає 21 850, 86 грн.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що вони з дочкою важко хворіли. Вона просила ОСОБА_3 приносити їжу її доньці коли вона перебувала у лікарні. Кривогіни допомагали після виписки з лікарні. Говорила що розрахується з ОСОБА_3 , але не думала, що укладуть договір довічного утримання, Кривогіни були проти такого договору. Вона дуже боялася тому підписала договір дарування. Під час підписання договору просто його підписала.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 , яка є позивачем по справі пояснила, що розраховувала на договір довічного утримання, але на них кричали та змусили підписати договір дарування. Нотаріус не роз`яснювала договір, тільки підписали. Волі не було. В день підписання договору не тиснули на неї.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 , яка є знайомою позивачів пояснила, що вона знаходилася разом з ОСОБА_1 у лікарні. Про договір нічого не знає. Дізналася про нього тільки після його укладення від ОСОБА_1 .

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 , яка є сестрою відповідача пояснила, що живуть в одному будинку з позивачами. ОСОБА_1 сама пропонувала квартиру. Спочатку був привезений проект договору. Позивачка, ОСОБА_1 всюди казала, що відповідач, ОСОБА_3 їхній родич. Відповідач пропонував ОСОБА_1 різні варіанти договору. Гроші у позивачів були на купівлю ліків та продуктів.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу визнання недійсності договору дарування частини квартири позивачки посилались на факт того, що уклали договір дарування під впливом тяжкої для них обставини через наявність тяжких хвороб і на вкрай невигідних умовах, чим відповідач скористався.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи та і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

При укладанні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належному йому майна на користь обдарованого.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішньої волі.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

Встановлена ст.233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів, відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч.1 ст. 233 ЦК України.

Відповідно до частини першої, третьої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про усталену судову практику щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19.

Обґрунтовуючи недійсність укладеного договору з посиланням на норми ст. 233 ЦК України, позивачі надали належні, допустимі та достатні докази на підтвердження наявності тяжких обставин, за яких відбулось укладення правочину, що не відповідав їх внутрішній волі, а саме: копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 7663 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради", копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 6478 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради", копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 3139 виданої КНП "Міська клінічна лікарня № 7 Харківської міської ради" та копію довідки про огляд невропатолога, дата обстеження 30.09.2024 року, виданої КНП "Міська лікарня № 3 Харківської міської ради" з яких вбачається, що ОСОБА_2 хворіла та перебувала на лікуванні з 23.08.2023 року по 15.08.2023 року, з 02.10.2023 року по 11.10.2023 року та з 17.04.2024 року по 26.04.2024 року.

Згідно копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 8935 та копії довідки висновку консультанта лікаря онколога онкологічного кабінету КДІ Сапужки А.А. від 27.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 хворіє та перебувала на лікуванні з 25.10.2023 року по 11.11.2023 року була проведена операція (субтотальна колектомія), перебувала на диспансерному обліку з листопада 2023 року з приводу злоякісного новоутворення ободової кишки. Спірна частина квартира є їх єдиним житлом, де вони зареєстровані.

Зазначені обставини, на які позивачі посилаються, як на підставу своїх вимог, - як кожна обставина окремо, та і їх сукупності - є тяжкими в розумінні ст. 233 ЦК України і можуть бути підставами для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.

Так, матеріалами справи встановлено, що будучі тяжко хворими позивачки подарували належне їм майно ОСОБА_3 та сподівались на подальшу допомогу їм в майбутньому.

Таким чином, тяжкі хвороби позивачів та їх лікування вказують на перебування їх на час укладення договору у напруженому психічному стані, що посилювалось відсутністю людини яка могла забезпечити їм сторонню допомогу, що знаходиться у причино-наслідковому зв`язку з укладенням оспорюваного правочину. Тобто, такий договір дарування був укладений виключно для зменшення тяжких обставин, пов`язаних з їх хворобою, шляхом отримання допомоги від ОСОБА_3 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір дарування було укладено на вкрай невигідних для позивачів умовах під впливом значних тяжких обставин, що не відповідало їх внутрішній волі (передача майна в обмін на допомогу та догляд).

З огляду на зазначене судова колегія суду вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, але не повно з`ясував обставини у справі внаслідок не належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів та дійшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивачки просили застосувати наслідки недійсності недійсного правочину.

Оскільки на підставі договору дарування від 04.01.2024 року, що визначний судом недійсним право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 04.01.2024, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було зареєстровано за ОСОБА_12 квартира підлягає поверненню у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційну скаргу належить задовольнити, а судове рішення скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Питання щодо перерозподілу судових витрат вирішується відповідно до статті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 6798,90 грн та оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору з ОСОБА_3 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 6798,90 грн.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення..

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 6798,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 6798,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.11.2025

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук