ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9577/25 Справа № 182/1076/24 Головуючий у першій інстанції: Рунчева О. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Рунчевої О.В. від 31 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з червня 2017 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_6 . Вони проживали як дружина та чоловік без офіційної реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності матері позивачки. Мешкали вони разом з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 від попереднього шлюбу, вели спільний побут, мали спільний бюджет, ОСОБА_8 піклувався про позивачку, як про дружину, надавав кошти на одяг, продукти харчування. 24.02.2022 року ОСОБА_6 був мобілізований на військову службу для захисту своєї країни. 29.10.2022 року, виконуючи бойове завдання, він загинув. 22.03.2022 року ОСОБА_1 призначено опікуном дітей ОСОБА_6 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_6 потрібно позивачці для отримання статусу родини учасника бойових дій. Встановлення даного факту може вплинути на права батьків померлого ОСОБА_6 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також на права його старшої доньки від першого шлюбу ОСОБА_5 . Тому позивачка просила встановити факт її проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з червня 2017 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_6 двічі перебував у шлюбі. Згідно листа Нікопольського відділу ДРАЦС від 21.11.2024 року, за актовим записом №116 від 28.02.1998 року шлюб між ним та ОСОБА_11 розірвано, а за актовим записом №634 від 30.09.2009 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_12 (а.с.67).

За життя у ОСОБА_6 народилось троє дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на момент розгляду даної справи вже досягла повноліття (а.с. 5, 5 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Нікопольським відділом ДРАЦС у Нікопольському районі Дніпропетровської області 04.11.2022 (а.с.4).

На підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_6 позивачка надала суду спільні фотокартки, які свідчать про їх спільний побут та відпочинок (а.с.21-29).

Крім того, як зазначила позивачка в судовому засіданні, діти ОСОБА_7 - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вважають її мамою, тому після смерті їх батька вона оформила над ними опікунство, про що свідчать відповідні рішення виконкому Нікопольської міської ради від 22.03.2023 року №139 та №140 (а.с.13, 20).

Місцевим судом були допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , показам яких судом першої інстанції надано правову оцінку.

Встановлено, що позивачка з 09.09.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_17 , 1987 року народження. Шлюб між ними розірвано заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2023 року у справі №184/834/23, яке набрало законної сили 25.07.2023 (а.с.18).

Відповідно до листа Другої нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 17.06.2024 №554/01-16, спадкова справа після ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заводилась; заповіти від імені ОСОБА_6 не посвідчувались (а.с. 45-47).

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі №343/481/22).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц).

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року в справі №531/295/19.

Суд не може встановити факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якщо один з них перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, оскільки це порушує презумпцію одношлюбності, закріплену ст. 25 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 25 Сімейного кодексу України, визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Виходячи з наведеного, право на встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу виникає лише після припинення попереднього шлюбу.

Тобто, суд не зможе встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у випадку, якщо один з них перебував у зареєстрованому шлюбі, оскільки це прямо суперечить вимогам статті 25 Сімейного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 березня 2025 року в справі №336/1978/23 (провадження 61-15936св24).

Звернувшись з даним позовом, позивачка правильно вказала, що встановлення факту її проживання однієї сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_6 , може вплинути на права батьків останнього ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також на права його старшої доньки від першого шлюбу ОСОБА_5 .

Однак, ОСОБА_1 не звернула увагу на те, що встановлення вказаного вище факту також впливає на права інших дітей ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які є неповнолітніми. Зокрема, у зв`язку з правом на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, яке мають члени сім`ї, батьки, утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.1 та ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

Однак за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивачка просить встановити факт її проживання однієї сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ; приймаючи до уваги, що до участі у справі судом першої інстанції не було залучено у якості співвідповідачів дітей ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - колегія дійшла висновку про відсутність підстав длязадоволення позову.

Призначення позивачки опікуном дітей ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не спростовує викладених вище висновків щодо необхідності залучення їх до участі у справі у якості співвідповідачів.

Також місцевий суд помилкового зазначив, що ОСОБА_6 був мобілізований на військову службу 24.02.2024 року, адже, як зазначає позивачка у позовній заяві, це відбулось 24.02.2022 року.

У зв`язку з вищевикладеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом до належного кола відповідачів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова