справа № 631/367/24
провадження № 2-о/631/1/25
У Х В А Л А

п р о з а л и ш е н н я з а я в и б е з р о з г л я д у

03 листопада 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу з єдиним унікальним № 631/367/24 (провадження № 2-о/631/1/25) за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ «Про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою «Про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні», залучивши до участі у справі в якості заінтересованої особи ВІЙСЬКОВУ ЧАСТИНУ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ (а. с. 2 - 4).

Зі змісту заяви вбачається, що заявник просить суд встановити факт перебування неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні свого вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув під час захисту Батьківщини ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 4).

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 2106/24-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/367/24 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 23).

Приписом пункту 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичні значення.

Положеннями частини 3 статті 294 цивільного процесуального кодифікованого закону України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Окрім цього, правилом частини 1 статті 316 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відтак, на виконання та у строки, визначені частиною 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) заявника ОСОБА_1 , відповідь на який впродовж тривалого часу не отримував.

Зважаючи на таке, у відповідності до приписів частини 8 наведеної вище статті суд скористався даними Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) заявника, відповідь з якого отримав за № 1580593 від 17.07.2025 року.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 17.07.2025 року, відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ «Про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні» та розпочато підготовче провадження у справі (а. с. 32 - 37).

26.08.2025 року за вхідним № 5094/25-вх в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи від представника заінтересованої особи - ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ Малойвана Є. І., який діє на підставі електронної довіреності, виданої 08.08.2024 року ОСОБА_4 в порядку самопредставництва із строком дії до моменту її скасування, надійшли пояснення, в яких зазначено, що оскільки встановлення даного факту направлене на отримання в майбутньому права на виплату одноразової грошової допомоги, то в такому разі право заявника протиставляється праву інших осіб, та наявний конфлікт інтересів заявника та держави, що свідчить про спір про право. Крім того, мета встановлення факту свідчить про те, що рішення суду у дані справі буде використано як преюдиційне для подальшого вирішення спору про право на отримання одноразової грошової допомоги. Також зауважує, що військовою частиною НОМЕР_1 заперечується встановлення даного факту, а, отже, наведене свідчить про існування спору про право, а тому просив заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду (а. с. 47 51, 52).

Заявник ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення або про закриття підготовчого провадження за її відсутності не надавала (а. с. 46, 55).

Представник заінтересованої особи ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ у підготовче судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, однак їх представник за електронною довіреністю Малойван Є. І. у абзаці 3 прохальної частини своїх письмових пояснень, зареєстрованих за вхідним № 5094/25-вх від 26.08.2025 року, просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника Військової частини НОМЕР_1 (а. с. 46, 54).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника заінтересованої особи свідчить прохальна частини його письмових пояснень, долучених до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у підготовчому судовому засідання, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе здійснити вирішення клопотання представника заінтересованої особи щодо залишення заяви без розгляду з підстав наявності спора про право у їх відсутність.

Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними.

Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Крім того, відповідно до приписів частини 5 і пунктів 1 та 2 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, й ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання по суті.

Зважаючи на це, за наслідками підготовчого провадження суд перейшов до стадії постановлення відповідної ухвали.

Відтак, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, щодо залишення позову без розгляду з підстав наявності спора про право, які мають значення для вирішення питання й на які учасники посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у підготовчому судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заяву слід залишення без розгляду з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи справу, суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За приписами частин 1 і 2 статті 19 вищевказаного кодифікованого акта України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного, позовного провадження (загального або спрощеного) та окремого провадження.

При цьому, як роз`ясняють норми частини 7 цієї ж статті окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Одночасно із цим й положення частини 1 статті 293 цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому пунктом 5 частини 2 цієї ж статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження й справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 3 і 4 статті 294 вказаного кодексу обумовлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Положеннями частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України визначений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, в тому числі й факт перебування фізичної особи на утриманні (пункт 2 цієї норми права).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 суд убачає, що з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та пункту 2 частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України встановлення факту, що має юридичне значення, який вона вважає за необхідне встановити у судовому порядку, може бути здійснений у порядку окремого провадження.

До вказаного висновку суд доходить з огляду на те, що зазначений факт встановлюється судом у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім годувальника, внаслідок чого утриманець залишається без матеріальної допомоги.

Отже, перебування на утриманні це певні стосунки між фізичними особами, коли одна з них (годувальник) деякий час надає матеріальну допомогу іншій (утриманцю).

При цьому, встановлення цього факту пов`язане із здійсненням прав громадян на відшкодування шкоди тощо, яке можливе в позасудовому порядку.

Натомість у будь-якому випадку характерною ознакою цієї категорії справ є відсутність в них спору про право, тобто можливе вирішення спору про факт, але не спору про право цивільне.

Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Між тим, частиною 6 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до змісту частини 4 статті 263 вищевказаного кодифікованого акта при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 20.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18), зробив висновок про те, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

Також, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення та те, що встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Про таке чітко та безумовно вказує Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці, викладеній як найвищим судом у системі судоустрою України, що, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: в постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Аналогічні за своїм правовим навантаженням висновки містяться й у постановах Верховного Суду, прийнятих 03.02.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), 16.06.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), 12.01.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 227/2188/21 (провадження № 61-18156св21) та 26.01.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 568/310/21 (провадження № 61-16757св21).

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне, під яким розуміється певний стан суб`єктивного права, що характеризується суперечністю, конфліктом, протиборством й може бути як матеріальними, так і процесуальними.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Як убачається із змісту заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 отримав травму, що призвела до його смерті, причиною якої є захистом Батьківщини. З метою реалізації своїх прав, передбачених вимогами Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», положення Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» вона як законний представник своєї неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 звернулась в її інтересах з відповідною письмовою заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задля призначення та виплати належної їй частини одноразової грошової допомоги за загиблого вітчима, на утриманні якого вона перебувала. Проте їй у виплаті відмовлено та роз`яснено, що факт перебування на утриманні загиблого військовослужбовця слід підтвердити судовим рішення. Тому, зазначила, що встановлення факту перебування дитини на утриманні їй необхідний для реалізації неповнолітньою падчеркою права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року (в редакції Закону України № 3597-IV від 04.04.2006 із змінами та доповненнями) унормовано, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 1 статті 16 вищевказаного Закону № 2011-XII від 20.12.1991 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Зокрема, у відповідності до приписів статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста, які визначаються відповідно до Сімейного кодексу України та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відповідно.

Окрім того, одноразова грошова допомога у вищезгаданих випадках, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Вказане чітко передбачено частиною 1 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Перелічене безумовно свідчить про те, що спори щодо розміру грошової допомоги та права на її відшкодування між особами, які претендують на такі виплати та органом, який проводить їх нарахування та виплату розглядаються судами.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зробленим ним у постанові, прийнятій 10.11.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 295/3547/21 (провадження № 61-10600св21), в якій суд вважає, що такі спори слід розглядати судами саме в позовному провадженні за загальними правилами.

Крім того, факт перебування падчерки на утримання загиблого військовослужбовця повністю заперечує заінтересована особа - ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ, представник якої прямо вказує на оспорювання ними зазначеного та існування спору про право, а тому встановлення факту перебування неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні свого вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув під час захисту Батьківщини ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою подальшого отримання дитиною матеріальної допомоги у разі загибелі вітчима тягне за собою вирішення спору про право.

За змістом частини 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За таких підстав та з урахуванням мети звернення заявниці до суду, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що фактично існує спір про право між особою, яка претендує на такі виплати - дитиною, захист інтересів якої як законний представник бере на себе заявниця у цій справі - та органом, який проводить їх нарахування та виплату, зокрема, через відсутність чи наявність статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця.

Таким чином, проаналізував всі наявні докази у їх сукупності, наведені та встановлені у судовому засіданні факти та відповідні ним правовідносини, суд доходить переконання, що дійсно існує спір про право.

Як визначено частиною 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Відтак, з урахуванням наведеного, покладаючись на імперативний припис частини 6 статті 235 Цивільного процесуального кодексу України й роз`яснення абзацу 3 пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями), керуючись змістом частини 4 статті 263 зазначеного вище кодексу й висновками Великої Палати Верховного суду, зроблені ним у постанові, прийнятій 10.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), суд доходить обґрунтованого висновку про те, що заяву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ «Про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні» слід залишити без розгляду.

Доходячи такого, суд, проаналізувавши норми чинного цивільного процесуального законодавства України, також вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 про наявність в неї права подати позов на загальних підставах, в якому порушити питання про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; статтями 9, 52, 55 і 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 8, 17 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних су дів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року (в редакції Закону України № 3597-IV від 04.04.2006 із змінами та доповненнями); Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 року (із змінами та доповненнями), і статтями 1 5, 7, 13, 17, 18, 42, 43, 46, 58, 60, 62, 64, 76 80, 89, 128 131, 193, пунктом 1 частини 2 статті 200, статтями 211, 214, 223, 255, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, частинами 5 та 11 статті 272, статтями 293, 294, 315, частиною 2 статті 352, пунктом 16 частини 1 статті 353, частиною 2 та 3 статті 354 та пунктом 9 та 11 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ «Про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні»залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право подати позов на загальних підставах, в якому порушити питання про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Копію ухвали надіслати ОСОБА_1 , а також всім іншим учасникам справи протягом двох днів з дня її складення в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалу постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко