ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/105/25Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 22-ц/817/1058/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря Панькевич Т.І.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Костової Н.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 606/105/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року та додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області 07 серпня 2025 року, ухвалених суддею Марціцкою І.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації поширену у соціальній мережі Facebook 17.01.2025 о 20:58 та 21:10 та відшкодування моральної шкоди у сумі 100000 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що він є депутатом Микулинецької селищної ради від політичної партії «Слуга народу». Відповідач також є депутатом Микулинецької селищної ради від політичної партії «Сила людей», перебуває у неприязних стосунках з позивачем та бажав настання негативних наслідків для ОСОБА_1 у вигляді пониження соціальної оцінки в очах оточуючих, в тому числі виборців, підриву ділової репутації, як депутата, приниження, як фізичної особи.

Позивач вказує, що для досягнення цієї мети, відповідач поширив недостовірну інформацію шляхом публікації в соціальній мережі Facebook, а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 о 20:58 наступного змісту: « ОСОБА_4 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більше ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого міг згадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка». До публікації було додано відео від 14.01.2025, котре здійснила на свій телефон заступник селищного голови ОСОБА_5 .

В подальшому, відповідач розмістив у тій же групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » соціальної мережі Facebook в 21:10 того ж дня ще одне відео, під яким написав коментар « ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більш ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого зміг пригадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка».

Такі твердження відповідача є умисним спотворенням реальності, інформація в публікаціях є неправдивою, не відповідає дійсності.

Відповідач є адміністратором групи «Микулинецька громада», заблокував позивачу доступ до цієї групи, таким чином, позбавивши можливості спростувати чи прокоментувати інформацію, яка розміщена.

ОСОБА_1 вказує, що відповідач принизив його честь, гідність та ділову репутацію, розповсюдивши недостовірну інформацію, створив негативну оцінку в очах оточуючих, що впливатиме на загальну соціальну оцінку та його ділову репутацію.

Поширення щодо нього зазначеної недостовірної інформації завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 100 000,00 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 , інформацію поширену ОСОБА_3 у соціальній мережі Facebook 17.01.2025 о 20:58 та о 21:10 та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Додатковим рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 07 серпня 2025 року заяву представника відповідача адвоката Костової Н.З. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти вимог- відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року та додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області 07 серпня 2025 року.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що суд першої інстанції фактично не проаналізував змісту оскаржуваних публікацій відповідача в мережі Інтернет на предмет того чи є вони оціночним судженням чи фактичним твердженням; належним чином не дослідив предмет спору, яким є відповідна інформація на предмет її характеру; не встановив чи здійснював відповідач ще якісь інші публікації у соціальній мережі Facebook.

Суд першої інстанції помилково стверджує про те, що зміст позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання слід визнати недостовірною.

Позивач диференціював інформацію, яка порушує його немайнові права, а це оскаржувані публікації відповідача негативного змісту з недостовірною (неправдивою) інформацією в цілому, зазначивши особу, яка поширила недостовірну інформацію, місце та спосіб, час поширення, надавши для цього докази.

Суд фактично залишив без уваги те, що уся поширена інформація у оскаржуваних публікаціях відповідача носить негативний характер стосовно особи позивача, покликана створити враження в необмеженого кола осіб про те, що позивач ніби-то ухиляється від мобілізації, переховується від представників ТЦК тощо, а тому відокремлення окремих тез її змісту фактично є недоцільним.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Костова Н.З. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила, що зміст самих позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви щодо визнання недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, не містить конкретизації, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену у соціальній мережі Facebook 17.01.2025 р. о 20:58 та о 21:10, слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача, і такі вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи в суді.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, повна публікація (чи значна її частина) може містити як фактичні твердження, так і оціночні судження. В цьому контексті слід акцентувати, що в процесі розгляду справи позивач не заперечував щодо достовірності поширеного мережі Facebook відеозапису та обставин, які ним зафіксовані, підтверджував, що на відео знято обставини, які мали місце 14.01.2025 в приміщенні Микулинецької селищної ради. І в той же час, позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації всю інформацію, поширену у соціальній мережі Facebook 17.01.2025 р. о 20:58 та о 21:10.

Водночас, якщо і надавати оцінку спірним публікаціям в цілому, то слід зазначити, що коментарі автора публікації за своїм змістом є суб`єктивною оцінкою подій, що фактично мали місце в громадському місці - приміщенні Микулинецької селищної ради за участю позивача.

Отже, висловлювання, наведені в коментарях до публікації є оціночними судженнями її автора про думки, мету та цілі поведінки позивача, відображають лише власну оцінку автором реальних подій. Така інформація можливо, на думку позивача, є для нього образливою та викладеною в провокативній формі, однак вона не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані правдивість яких довести неможливо, а тому вона не може бути предметом судового захисту у розумінні положень статей 94, 277 ЦК України. До того ж, такі оціночні судження викладені не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, а тому не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, слід враховувати, що позивач, будучи депутатом Микулинецької селищної ради, є публічною особою, а тому межа допустимої критики стосовно нього є значно ширшою. Позивач як публічна особа повинен усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, навіть шокуючою; він має бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

У судовому засіданні ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Костова Н.З. апеляційної скарги представника ОСОБА_1 не визнала, вважаючи її безпідставною, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 20:58 в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook, а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розміщено відеозапис, який підписаний : « ОСОБА_4 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більше ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого міг згадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка.

Незадовго після цієї публікації ІНФОРМАЦІЯ_4 о 21:10 в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook, а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розміщено відеозапис, який підписаний коментарем з аналогічною неправдивою інформацією: « ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більше ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого міг пригадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було досліджено відео-запис, який міститься на доданому до позову CD диску та відображає твердження позивача про відображення вказаних публікацій на сторінці групи Микулинецька громада, відео розмістив ОСОБА_7 (а.с. 16).

Адміністратором сторінки в соціальній мережі Facebook групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та автором є відповідач, що підтверджується відповідними роздруківками екрано-копій доданими до позову (а.с. 8-15, 34) та зображеннями на CD диску.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміст самих позовних вимог, викладених у прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в зазначених вище публікаціях, в тому числі в мережі Інтернет слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи.

Необхідно врахувати, що повна публікація (чи значна її частина) може містити як фактичні твердження, так і оціночні судження. Крім того, у справах про спростування недостовірної інформації, захист честі і гідності необхідно, зокрема, довести, що неправдиві відомості поширені про конкретну особу, яка звернулася до суду за захистом порушеного права. Позивач заявляючи позовні вимоги не диференціював, яка саме із поширеної відповідачем інформації є недостовірною.

Оскільки підстави для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною відсутні, відповідно відсутні й умови для відшкодування моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування».

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, §188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18) зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Ніхто не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

ЄСПЛ вказує, що «у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Безсумнівно, пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2020 року у справі № 757/32917/17-ц (провадження № 61-4421св19) зазначено, що: «розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів)».

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість його ділової репутації, інформацію в цілому, поширену відповідачем у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_2 о 20:58 та о 21.10.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 о 20:58 в мережі Інтернет в соціальній мережі Facebook, а саме в групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розміщено відеозапис, який підписаний : « ОСОБА_4 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більше ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого міг згадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка.

Також у тій же групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » соціальної мережі Facebook в 21:10 того ж дня розміщено ще одне відео, під яким написано коментар « ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 заховався в туалеті Микулинецької селищної ради від ТЦК. Він затаївся в темряві тихенько і пробув там більш ніж пів години, доки двері не відкрили ззовні. Після того, як вийшов то здав всіх, кого зміг пригадати. Ось такий він, «справжній герой» дзвінка».

Адміністратором сторінки в соціальній мережі Facebook групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними роздруківками екрано-копій доданими до позову (а.с. 8-15, 34) та зображеннями на CD диску.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача не містять конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширені у публікаціях слід визнати недосторівними.

Проте як вбачається з мотивувальної частини позовної заяви позивач просив визнати недостовірною (неправдивою) інформацією в цілому, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Разом з цим, якщо і надавати оцінку спірним публікаціям в цілому, колегія суддів вважає, що коментарі автора публікації за своїм змістом є суб`єктивною оцінкою подій, що фактично мали місце в громадському місці приміщенні Микулинецької селищної ради за участю позивача, які є оціночними судженнями, що відображають власну оцінку автором реальних подій, які викладені не в брутальній чи принизливій формі.

Також слід зауважити, що позивач є посадовою особою (депутатом селищної ради), і межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж щодо пересічної особи. Позивач як публічна особа повинен усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, навіть шокуючою; він має бути готовий до того, що критики на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для нього.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість його ділової репутації, інформацію слід відмовити, однак правовою підставою для відмови є обставини, викладені у редакції цієї постанови.

Крім цього, відповідно до статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Враховуючи те, що відсутні підстави для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, тому нема підстав для стягнення моральної шкоди.

Щодо додаткового рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області, то колегія суддів вважає наступне.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначені суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої діяльності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, у 22.07.2025 представник відповідача подала клопотання, у якому вказала, що у зв`язку із розглядом справи відповідач очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

28.07.2025 представник відповідача адвокат Костова Н.З. за допомогою системи «Електронний суд» подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, яким просила стягнути з позивача 20000 грн. витрат на правову допомогу.

До матеріалів справи представником відповідача адвокатом Костовою Н.З. долучено: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВО № 1101922 від 04.04.2025; договір про надання правової допомоги від 04.04.2025 - у пункті 4.2 Договору вказано, що сторони погодили гонорар в розмірі 20000 грн; Акт виконаних робіт № 1 від 24.07.2025, відповідно до якого адвокат Костова Н.З. та ОСОБА_3 склали цей акт про те, що послуги адвокатом виконані своєчасно та в належному обсязі, вид робіт: ознайомлення з наданою клієнтом документацією, підготовка та подання 04.04.2025 року через електронний суд заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, підготовка та подання через електронний суд 07.04.2025 заяви про відкладення судового засідання, підготовка та подання 30.04.2025 через електронний суд заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підготовка та участь в судовому засіданні 05.05.2025 в режимі відеоконференції, підготовка та подання 23.05.2025 року через електронний суд додаткових пояснень у справі, підготовка та участь в судовому засіданні 26.05.2025 в приміщенні суду, підготовка та участь в судовому засіданні 24.06.2025 в режимі відеоконференції, підготовка та подання 22.07.2025 через електронний суд заяви щодо витрат на професійну правничу допомогу, підготовка та подання 23.07.2025 заяви щодо проведення судового засідання та розгляду справи без участі відповідача, підготовка та участь у судовому засіданні 23.07.2025; квитанцію №255918636 від 28.07.2025 року, відповідно до якої ОСОБА_3 оплатив 5000 грн. відповідно до Договору про надання правової допомоги від 04.04.2025.

Суд першої інстанції при частковому задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, виходив з принципів співмірності та розумності розміру судових витрат, критерію реальності, справедливості адвокатських витрат, а також витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт часу та обсягом наданих адвокатом послуг, стягнувши їх у розмірі 10000 грн на користь заявника.

На думку колегія суддів, такий розмір витрат на правничу допомогу відповідає вищевказаним критеріям, враховує складність справи, тривалість судового розгляду, необхідність залучення адвоката та представництва інтересів заявника.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до незгоди з висновками суду при вирішенні питання щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а мотивувальну частину рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року слід зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції даної постанови. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Додаткове рішення Теребовлянського районного суду від 07 серпня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року змінити, мотивувальну частину викласти в редакції даної постанови. Резолютивну частину залишити без змін.

Додаткове рішення Теребовлянського районного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 04 листопада 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома