КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Литвинової І.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за порушення виконання грошового зобов`язання,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 1090,19 доларів США в якості 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем грошового зобов`язання за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, а також 790,76 доларів США в якості 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем грошового зобов`язання за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 09 вересня 2013 року уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDN3006, на підставі даного договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено 6 700 доларів США (09 вересня 2013 року) та 5300 доларів США (23 вересня 2013 року). 12 березня 2014 року ОСОБА_1 уклала з з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDNWFD100, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на який внесено 9000 доларів США.

Навесні 2014 року в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем та нарахування відсотків припинено.

З метою розблокування рахунків та поновлення обслуговування позивач неодноразово зверталася до банку, однак банк її законні вимоги не виконав. 20 серпня 2020 року банком отримано заяву ОСОБА_1 від 18 липня 2020 року про розірвання зазначених депозитних договорів, видачу вкладів та відсотків. Враховуючи, що зазначена вимога виконана не була, ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з позовом про примусове стягнення вкладів та відсотків.

У межах справи № 757/36706/20-ц ОСОБА_1 було присуджено 12407,90 доларів США за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, а також 9000 доларів США за договором № SAMDN3006 від 12 березня 2014 року. Рішення суду у справі № 757/36706/20-ц виконано лише 14 лютого 2025 року.

Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, вказувала, що враховуючи розміри банківських вкладів, які є базою нарахування 3 % річних, що було стягнуто у рамках справи № 757/36706/20-ц, вона має право стягнення на її користь 3 % річних, нарахованих на розмір вкладів протягом строку позовної давності на час прострочення виконання зобов`язання, що підтверджується постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року в справі № 757/36706/20-ц та випискою по її рахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року позов задоволено, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних у сумі 1090,19 доларів США за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, 3 % річних у сумі 790,76 доларів США за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року повністю, змінити мотивувальну та резолютивну частину шляхом зменшення розміру 3 % річних, стягнутих за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, до 13,26 доларів США, та за договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року до 9,62 доларів США.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що у своєму відзиві на позов банк наголошував, що судове рішення в справі № 757/36706/20-ц було ухвалено без зазначення банківських реквізитів, на які мають надійти грошові кошти на виконання цього судового рішення.

Погоджувався з наведеною судом першої інстанції тезою, що процесуальний закон не зобов`язує суд наводити у судовому рішенні банківські реквізити сторін. Водночас, виконання судового рішення, яким вирішено стягнути кошти з однієї особи на користь іншої, передбачає, що кошти мають бути якимось чином сплачені стягувачеві (перераховані на рахунок), та саме стягувач є у даному випадку зацікавленою особою, оскільки безпосередньо є отримувачем таких коштів.

24 січня 2025 року на офіційну електронну пошту АТ КБ «ПриватБанк» від представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява від 23 січня 2025 року з вимогою перерахувати кошти, стягнуті з банку за судовим рішенням у справі № 757/36706/20-ц, та саме в цій заяві були вказані конкретні банківські реквізити (рахунок) ОСОБА_1 , на які стягувач бажав отримати кошти від банку.

Враховуючи наведене, вважав, що лише з 24 січня 2025 року банк (боржник) став володіти інформацією щодо банківських реквізитів ОСОБА_1 (стягувача), на які вона просила перерахувати їй кошти та виконати у такий спосіб на її користь судове рішення в справі № 757/36706/20-ц. Після отримання заяви від представника ОСОБА_1 відповідним департаментом банку було ініційовано внутрішнє погодження питання щодо добровільної сплати коштів на користь стягувача за судовим рішенням в справі № 757/36706/20-ц на підставі отриманої банком заяви та банківських реквізитів.

З урахуванням часу, який був витрачений на внутрішнє погодження виплати коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 коштів за судовим рішенням у справі № 757/36706/20-ц, грошові кошти на рахунок позивача були фактично зараховані 14 лютого 2025 року.

Наголошував, що оскільки право позивача на отримання депозитних вкладів було захищено у судовому порядку в межах справи № 757/36706/20-ц, та ненаправлення позивачем до банку заяви щодо перерахування їй коштів на виконання вказаного рішення в період з дати набрання законної сили рішенням та до 24 січня 2025 року (день, коли така заява/вимога) надійшла до банку, не може свідчити про недобросовісність АТ КБ «ПриватБанк» та порушення банком грошового зобов`язання перед позивачем з виплати коштів за судовим рішенням.

Наголошував, що порушення виконання грошового зобов`язання з виконання судового рішення починається з моменту, наступного за останнім днем, коли зобов`язання мало бути виконано згідно з рішенням суду. Якщо рішення набрало законної сили, то невиконання зобов`язання у встановлений термін, або якщо термін не встановлений - з моменту звернення до виконання, вважається порушенням.

Посилався на положення ст. 530, 625 ЦК України, вказував, що оскільки вимога кредитора про виконання грошового зобов`язання (виплата коштів за судовим рішенням у справі № 757/36706/20-ц) надійшла до боржника 24 січня 2025 року та боржник мав би виконати обов`язок зі сплати коштів у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, то відповідно, з 01 лютого 2025 року розпочалося порушення боржником (банком) грошового зобов`язання з виконання судового рішення у справі № 757/36706/20-ц.

Таким чином, нарахування 3 % річних у межах позовних вимог можливо лише за період з 01 лютого 2025 року по 13 лютого 2025 року, що складає 13 календарних днів, і за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року складає 13,26 доларів США, а за договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року складає 9,62 доларів США.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції не були почуті та взяті до уваги ґрунтовні аргументи банку відносно того, що порушення грошового зобов`язання щодо виплати коштів за судовим рішенням у справі № 757/36706/20-ц почалося лише після того, як боржник (банк) отримав від стягувача дані щодо банківських реквізитів, на які можливо б було перерахувати відповідні кошти за рішенням суду.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21, у якій Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання щодо прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України, виснувала, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 3 Закону про гарантії прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах наступає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.

А тому припис ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема, неподання ним упродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати через штучне збільшення періоду прострочення).

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/7081/21, позивач вправі заявити до стягнення з казначейства інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення з наступного дня після спливу 3 місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Враховуючи наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, те, що прострочення виконання боржником на користь кредитора грошового зобов`язання за судовим рішенням настає за сукупності двох юридичних фактів: звернення стягувача з виконавчим документом до виконавчого органу або з вимогою до боржника про добровільне виконання; 2) боржник не перерахував коштів у встановлений законом строк, враховуючи, що ОСОБА_1 не зверталася до виконавчого органу з заявою про примусове виконання рішення та звернулася до банку з заявою (вимогою) про добровільне виконання рішення лише 24 січня 2025 року, вважав, що відсутні підстави для покладення відповідальності за АТ КБ «ПриватБанк» за несвоєчасне виконання банком судового рішення у період до 24 січня 2025 року, тобто до дня, в який кредитор пред`явив вимог про сплату коштів та надав банківські реквізити боржнику.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника Дугінова Д.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилалась на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і до аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц.

Вказувала, що правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, і зазначена позиція підтверджується в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Верховного Суду в постановах від 10 та 27 квітня 2018 року в справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17 та інших, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на викладене вважала, що рішення суду першої інстанції ухвалене у суворій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та не містить підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за порушення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у межах справи № 757/36706/20-ц ОСОБА_1 було присуджено стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» 12407,90 доларів США за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, а також 9000 доларів США за договором № SAMDN3006 від 12 березня 2014 року, рішення суду у справі № 757/36706/20-ц виконано відповідачем лише 14 лютого 2025 року, ОСОБА_1 має право на стягнення 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на розмір вкладів протягом строку позовної давності за весь час прострочення виконання зобов`язання за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 вересня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN3006, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 6700 доларів США та 5300 доларів США.

12 березня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD100, на підставі якого відкрито рахунок № НОМЕР_3 , на який було внесено 9 000 доларів США.

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, остаточно збільшивши в лютому 2022 року позовні вимоги, просила розірвати депозитний договір № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 12407,90 доларів США - суму вкладу, 8603,94 доларів США ненарахованих відсотків з 14 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 2290,53 доларів США - 3 % річних за період з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року; 94213,14 доларів США - пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року. Розірвати депозитний договір № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 9000 доларів США - суму вкладу, 4994,63 доларів США - ненараховані відсотки з 13 березня 2014 року по 15 лютого 2021 року; 1661,42 долари США - 3 % річних за період з 24 грудня 2014 року по 15 лютого 2021 року, 54691,19 доларів США - пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року по 15 лютого 2021 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь за рахунком № НОМЕР_4 кошти у розмірі 591,27 доларів США, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь за рахунком № НОМЕР_5 - 0,03 грн., за рахунком № НОМЕР_6 - 6,64 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у справі № 757/36706/20 позов частково задоволено: присуджено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором № SAMDN006 від 09 вересня 2013 року: 12 407, 90 доларів США вкладу, 8 603,94 доларів США ненарахованих процентів за період з 14 березня 2014 року до 15 лютого 2021 року, 2290,53 доларів США - три проценти річних за період з 25 серпня 2020 року до 26 серпня 2020 року та 300 000 грн. пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 25 серпня 2020 року до 26 серпня 2020 року; за депозитним договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року: 9000 доларів США вкладу, 4994,63 доларів США ненарахованих процентів за період з 13 березня 2014 року до 15 лютого 2021 року, 1661,42 доларів США - три проценти річних за період з 24 грудня 2014 року до 15 лютого 2021 року та 180 000 грн. пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 лютого 2020 року до 15 лютого 2021 року; стягнуто залишок коштів з рахунку № НОМЕР_4 , у розмірі 591,27 доларів США; стягнуто залишок коштів з рахунку № НОМЕР_5 у розмірі 0,03 грн, залишок коштів з рахунку № НОМЕР_6 , у розмірі 6,64 грн. Задоволено позовні вимоги у частині розірвання договорів за рішенням суду, та визнано депозитний договір № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року та депозитний договір № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року розірваними з 04 серпня 2022 року, в решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково - рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року скасовано в частині стягнення трьох процентів річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за договором № SAMDN3006, в частині стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та в частині стягнення ненарахованих процентів і ухвалено в цих частинах нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 : за договором SAMDN3006 - ненараховані проценти за період з 14 березня 2014 року до 09 вересня 2014 року за процентною ставкою 10 % річних в розмірі 608,50 доларів США, за період з 10 вересня 2014 року до 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» - 1 %, в розмірі 35,69 доларів США, всього 644,19 доларів США, а також 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в розмірі 1 долару США; за договором SAMDNWFD100 - ненараховані проценти за період з 13 березня 2014 року до 12 грудня 2014 року за договірною ставкою 8 % річних в розмірі 540,49 доларів США, за період з 13 грудня 2014 року до 24 грудня 2014 року за ставкою вкладу «на вимогу» 1 % в розмірі 2,71 доларів США, всього 543, 20 доларів США. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні іншої частини зазначених позовних вимог. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року залишено без змін. Судові витрати у розмірі 16 237, 95 грн. компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 757/36706/20 рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року у частині, залишеній без змін апеляційним судом, та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишено без змін (а. с. 4 - 14).

14 лютого 2025 року на рахунок ОСОБА_1 банк здійснив переказ на суму у розмірі 24193,52 доларів США (а. с. 15).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, який було належним чином враховано судом першої інстанції.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/3530/20, провадження № 61-18137св23).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22, а також в постановах Верховного Суду, зокрема від 23 квітня 2025 року в справі № 757/23278/21 (провадження № 61-13774св23).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція на даний час підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 лютого 2025 року в справі № 758/5318/23, провадження № 61-15103св24, від 06 травня 2025 року в справі № 464/2647/22, провадження № 61-6059св24, від 28 травня 2025 року в справі № 305/1233/21, провадження № 61-18180св23, що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного приводу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначені правові висновки підтримуються Верховним Судом і на даний час, зокрема у постанові від 23 липня 2025 року в справі № 761/7294/24 (провадження № 61-4984св25), у якій також зазначено, що встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що права боржника у триваючому грошовому зобов`язанні забезпечуються обмеженням відповідних вимог строком позовної давності, який у даному випадку позивачем було дотримано, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що за умов незвернення ОСОБА_1 до виконавчого органу з заявою про примусове виконання рішення в справі № 757/36706/20-ц та звернення з заявою про добровільне виконання рішення лише 24 січня 2025 року, відсутні підстави для покладення відповідності на АТ КБ «ПриватБанк» за несвоєчасне виконання банком судового рішення в період до 24 січня 2025 року, тобто до дня, в який кредитор пред`явив вимог про сплату коштів та надав банківські реквізити боржнику.

Судом першої інстанції надано належної правової оцінки аргументам АТ КБ «ПриватБанк» про те, що у резолютивній частині рішення у справі не зазначені банківські реквізити позивача ОСОБА_1 та спосіб виконання рішення чітко визначений судом, в зв`язку з чим банк не мав можливості його виконати, допоки позивач не надав свої банківські реквізити, на які необхідно було б перерахувати грошові кошти.

Суд першої інстанції вмотивовано відхилив такі аргументи, зазначивши, що процесуальний закон, згідно з частиною п`ятою, шостою, сьомою статті 265, частиною четвертою статті 382, частиною четвертою статті 416 ЦПК України, не зобов`язує суд наводити у судовому рішенні банківські реквізити сторін.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі погодився і не спростував їх.

Отже, встановивши, що у межах справи № 757/36706/20-ц ОСОБА_1 було присуджено 12407,90 доларів США за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, а також 9000 доларів США за договором № SAMDN3006 від 12 березня 2014 року, однак рішення суду у справі № 757/36706/20-ц виконано лише 14 лютого 2025 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивач має право на стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, які згідно з наданим розрахунком, перевіреним судом, становлять: 3 % річних у сумі 1090,19 доларів США за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDN3006 від 09 вересня 2013 року, 3 % річних у сумі 790,76 доларів США за період з 12 березня 2022 року по 13 лютого 2025 року за договором № SAMDNWFD100 від 12 березня 2014 року.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ст. 530 ЦК України і аргументи про те, що оскільки вимога кредитора про виконання грошового зобов`язання (виплата коштів за судовим рішенням у справі № 757/36706/20-ц) надійшла до боржника 24 січня 2025 року та боржник мав би виконати обов`язок зі сплати коштів у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, то відповідно, з 01 лютого 2025 року розпочалося порушення боржником (банком) грошового зобов`язання з виконання судового рішення у справі № 757/36706/20-ц, не узгоджуються із вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду і відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє, як нерелевантні, посилання відповідача у апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21, у якому Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України, оскільки правові висновки сформульовані касаційним судом за неподібних обставин та у відмінних правовідносинах, аналізуючи застосування положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». При цьому грошове зобов`язання, покладене на державу, у даному випадку виникло саме на підставі відповідного судового рішення, а не існувало до його ухвалення, як у справі, що переглядається, у якій правовідносини між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виникли на підставі укладених між ними договорів банківського вкладу, в подальшому саме на підставі цих договорів у банку виникло грошове зобов`язання повернення сум вкладів, і таке існуюче зобов`язання було лише забезпечене судовим рішенням в справі № 757/36706/20-ц.

За даних обставин, рішення суду першої інстанції правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.