ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року м. Чернівці

Справа № 727/3863/25

Провадження №22-ц/822/948/25

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,

секретар Собчук І. Ю.,

учасники справи:

позивач Міське комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 , Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , інтереси якого представляє адвокат Филимонов Станіслав Михайлович, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Одовічен Я. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року МКП «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 квітня 2025 року відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У вересні 2025 року ОСОБА_5 , інтереси якого представляє адвокат Филимонов С. М., пред`явив позов до МКП «Чернівцітеплокомуненерго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2025 року у прийнятті позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 відмовлено.

Роз`яснено ОСОБА_5 право на звернення до суду в загальному порядку.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом первісного позову є стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь МКП «Чернівцітеплокомуненерго» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте предметом позовних вимог за позовом третьої особи є вимоги про визнання неправомірною бездіяльності МКП «Чернівцітеплокомуненерго» по нездійсненню централізованого постачання гарячої води в м. Чернівці; зобов`язання МКП «Чернівцітеплокомуненерго» відновити обігрів рушникосушарки у ванній кімнаті в квартирі АДРЕСА_2 ; відновлення централізованого постачання гарячої води у будинку АДРЕСА_3 та стягнення майнової та моральної шкоди.

Виходячи з предмету спору за первісним позовом та предмету позову третьої особи, характеру спірних правовідносин, підстав звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони мають різні предмети доказування. ОСОБА_5 не вказує на те, що заборгованість, яку просить стягнути МКП «Чернівцітеплокомуненерго», насправді виникла перед ним і саме він має право на її стягнення.

Тому під час розгляду справи дослідженню підлягають різні обставини, тобто такі не є взаємопов`язані та їх спільний розгляд не є доцільним, задоволення позову третьої особи не виключає повністю або частково задоволення первісного позову.

На вказану ухвалу суду першої інстанції представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Зазначає, що у даній справі сторони одній й ті ж самі, предметом первісного позову є надання комунальної послуги споживачам у будинку в цілому, стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, а зустрічного - про неякісне надання послуг з постачання теплової енергії споживачам цих послуг (невідповідність температурному графіку та ДБН, нарахування та перекидання заборгованості квартир, відключених від централізованого теплопостачання, за опалення місць загального користування і нежитлових приміщень та трубопроводів у підвалі і стояків у під`їздах, на ті квартири, які опалюються централізовано), в тому числі щодо незаконного припинення постачання гарячої води, яка входить до переліку послуг з постачання теплової енергії.

Отже, обидва позови стосуються одних і тих же правовідносин надання житлово-комунальних послуг, мають взаємний вплив: вимоги про відшкодування шкоди і визнання бездіяльності МКП «Чернівцітеплокомуненерго» можуть впливати на правомірність нарахування заборгованості, що є предметом первісного позову.

З огляду на викладене, існує взаємозв`язок предметів спору і суд помилково відмовив у прийнятті позову, не врахувавши змістовну єдність правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у даній справі оскаржується ухвала про повернення позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 , справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 1 статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін.

Згідно з частини 3, 4 статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.

Вказана норма встановлює критерій для залучення заявника у якості третьої особи самостійні вимоги третіх осіб повинні стосуватися предмету спору.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, та благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір. Задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, робить неможливим задоволення вимог позивача щодо цього предмету спору.

Як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції», судам слід мати на увазі, що, оскільки від належного вирішення питання про прийняття зустрічного позову, позову третьої особи із самостійними вимогами та об`єднання і роз`єднання позовів залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог, то ці процесуальні дії необхідно провадити у точній відповідності з правилами, встановленими статтями 123 - 126 ЦПК.

Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги є однорідними, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших, таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 ЦПК України, тобто як до вимог щодо подачі зустрічного позову.

Відповідно до частин 1-3 статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. Недоцільно розглядати первісний позов і зустрічний позов, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.

Участь третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, характеризується такими ознаками: вступають у процес, що розпочався; вступають у процес до закінчення судового розгляду; є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин; вступають у процес добровільно та з власної ініціативи; втручаються у спір між сторонами, що вже виник; їх інтереси суперечать, як правило, інтересам обох сторін; заявляють самостійні вимоги на предмет спору (можуть претендувати на весь предмет чи на його частину); відстоюють у процесі свої інтереси, а відтак, їхня юридична заінтересованість носить особистий характер. Матеріально-правовий інтерес полягає в тому, що рішення, яке буде винесено судом по конкретній справі, може порушити права та інтереси третьої особи. Процесуально-правовий інтерес третьої особи полягає в недопущенні ухвалення судом невигідного для себе рішення.

На відміну від позивача, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: не може обирати відповідачів (лише серед сторін); не може обирати підсудність (позов завжди подається до суду, який розглядає справу); залучати додаткових відповідачів; заявляти клопотання про заміну неналежного відповідача, якщо ним є позивач по первісному позову; неоднозначним є питання визнання за третіми особами права на укладення мирової угоди, оскільки це право сторони реалізують спільно; до третьої особи із самостійними вимогами не може бути пред`явлено зустрічний позов.

Таким чином, для того, щоб набути статус третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, повинно бути дотримано декілька критеріїв:1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмету спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам ); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).

Дотримання цих критеріїв підлягає оцінці та з`ясуванню під час прийняття рішення щодо вступу у справу третьої особи з самостійними вимогами (аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2019 року у справі № 910/12463/18, від 27 вересня 2019 року у справі № 904/323/19, від 05 грудня 2019 року у справі № 911/3132/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 912/2751/16).

Отже, право на пред`явлення позовної заяви третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору не є абсолютним, подаючи позовну заяву заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо форми, змісту, строку подання, а також порядку її подання.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Великої Палати Верховного Суду у справах від 13 березня 2019 року № 916/3245/17 та від 12 червня 2019 року № 916/542/18.

З аналізу наведених норм процесуального закону та відповідних роз`яснень Постанови пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», слідує, що процесуальний закон вказує на певні умови прийняття судом позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету позову: 1) взаємний зв`язок первісного позову та позову третьої особи; 2) однорідність вимог та нерозривна пов`язаність вимог між собою; 3) від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших; 4) доцільність спільного розгляду цих позовів.

Також Велика палата Верховного суду у справах від 13 березня 2019 року №916/3245/17 та від 12 червня 2019 року №916/542/18 дійшла висновку про те, що позов третьої особи, поданий, згідно приписів статті 52 ЦПК України, може бути прийнятий судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. А вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Аналізуючи вказану норму закону, слід зробити висновок, що для набуття статусу третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору, повинен мати місце такий критерій, як наявність єдиного предмету спору.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи, в силу частини 1 статті 52 ЦПК України, повинна містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, щодо якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Відсутність наведеної умови зумовлює повернення такої позовної заяви на підставі частини 3 статті 194 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 квітня 2025 року було відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2025 року у задоволенні клопотань відповідача про виклик свідка, залучення співвідповідачів по справі та заміну неналежних відповідачів та витребування доказів відмовлено. Залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 , Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Отож, ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у цій справі залучений як третя особа, а не як відповідач (співвідповідач).

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову МКП «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом позову за позовом третьої особи ОСОБА_5 є вимоги: про визнання неправомірною бездіяльності МКП «Чернівцітеплокомуненерго» по нездійсненню централізованого постачання гарячої води в м. Чернівці; зобов`язання МКП «Чернівцітеплокомуненерго» відновити обігрів рушникосушарки у ванній кімнаті в квартирі АДРЕСА_2 ; відновлення централізованого постачання гарячої води у будинку АДРЕСА_3 та стягнення з позивача майнової та моральної шкоди.

Разом з тим, як убачається з позовної заяви ОСОБА_5 , останній не обґрунтовує свій позов тим, що має будь-яке право на предмет спору, та такі обставини не вбачаються з матеріалів справи.

Отже, заявлений ОСОБА_5 позов має свій предмет, спрямований на захист від стверджуваного порушення саме його права, а відтак він не взаємопов`язаний з первісним позовом, від вирішення його позовних вимог не залежить вирішення інших (за первісним позовом), адже вимоги за цим позовом виникли з інших правовідносин, які не пов`язані між собою, а відтак його спільний розгляд з позовом МКП «Чернівцітеплокомуненерго» є неможливим.

Вимога третьої особи спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові за наявності відповідних підстав.

Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спір за позовом МКП «Чернівцітеплокомуненерго» та позовом третьої особи з самостійними вимогами не взаємопов`язаний, оскільки вимоги третьої особи виникли з інших правовідносин, зокрема ОСОБА_5 не вказує на те, що заборгованість, яку просить стягнути МКП «Чернівцітеплокомуненерго», насправді виникла перед ним і саме він має право на її стягнення, тому спільний розгляд з позовом МКП «Чернівцітеплокомуненерго» є неможливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що обидва позови стосуються одних і тих же правовідносин надання житлово-комунальних послуг, мають взаємний вплив: вимоги про відшкодування шкоди і визнання бездіяльності МКП «Чернівцітеплокомуненерго» можуть впливати на правомірність нарахування заборгованості, що є предметом первісного позову, отже, існує взаємозв`язок предметів спору, і суд помилково відмовив у прийнятті позову, не врахувавши змістовну єдність правовідносин, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, щодо якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, вимога третьої особи не спрямована на предмет спору між позивачем та відповідачами, позовні вимоги ОСОБА_5 не містять самостійних вимог щодо предмета спору у цій справі за позовом МКП «Чернівцітеплокомуненерго» у розумінні положень статті 52 ЦПК України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 з роз`ясненням останньому права на звернення до суду з окремим позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції роз`яснив ОСОБА_5 право на звернення до суду в загальному порядку.

В постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 753/8006/20 (провадження № 61-7642св22) викладено правові висновки, згідно з якими право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» (Pelevin v. Ukraine), заява № 24402/02, § 27, від 20 травня 2010 року). Тобто право на подачу позовів третіми особами, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, у справі, яка вже розглядається, не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку подачі таких позовних заяв не є обмеженням в отриманні судового захисту. Процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб, що є передбачуваними для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище конкретних норм ЦПК України.

Враховуючи наведене, відмову в прийнятті позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами до спільного з первісним позовом розгляду та його повернення не можна вважати обмеженням доступу до правосуддя в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви третьої особи, не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду, зводяться до незгоди з оскарженим судовим рішенням, суб`єктивного тлумачення норм процесуального права, відмінного від загальноприйнятого правозастосування, та до бажання добитися об`єднання розгляду зазначеного позову з позовом МКП «Чернівцітеплокомуненерго».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , інтереси якого представляє адвокат Филимонов Станіслав Михайлович, залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк