Справа № 756/9409/25
Провадження № 2/756/5516/25
оболонський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

іменем України

04 листопада 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Пукала А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив - стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024 у розмірі 26 560 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що позивач уклав із відповідачем кредитний договір № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 8 000 грн строком на 124 дні, з фіксованою процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1.5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів та з фіксованою процентною ставкою «Економ» у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт".

Відповідач не виконує зобов`язання за договором, не здійснює платежі на погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 26 560 грн, що складається з: 8 000 грн - суми заборгованості за тілом кредиту, 12 400 грн - суми відсотків за користування кредитом, 720 грн - комісія, 1 440 грн - додаткова комісія, 4 000 грн - неустойка.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року відкрито провадження у справі.

Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження).

Відповідач подав до суду відзив, у якому зазначив, що не погоджується з позовними вимогами з таких підстав.

Відповідач наголосив, що на момент укладення кредитного договору № 22.06.2024-100001163 не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв`язку з ігровою залежністю (лудоманією).

На думку відповідача, враховуючи вимоги законодавства про споживче кредитування, кредитодавець був зобов`язаний до укладення договору перевірити через бюро кредитних історій наявність у Реєстрі інформації про використання кредитних коштів для внесення ставок та утриматися від укладення договору у разі наявності такої інформації. Невиконання цього обов`язку, на думку відповідача, свідчить про недотримання імперативних норм і тягне нікчемність правочину в силу закону, що не потребує визнання судом.

Також відповідач зауважив, що позивач не надав належних і допустимих доказів приєднання відповідача до повного комплексу умов (умов і правил, тарифів, пам`ятки клієнта), які становлять єдиний договір.

За твердженням відповідача, позивач також не надав первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до законодавства, які б підтверджували належним чином факт та обсяг видачі кредитних коштів, рух коштів і точний розмір заборгованості.

Відповідач наголосив, що обов`язок доведення наявності та розміру заборгованості покладається на позивача; наданий позивачем розрахунок, на думку відповідача, не узгоджується з матеріалами справи та умовами договору, а отже є неналежним доказом.

Крім того, відповідач зазначив, що заявлена до стягнення сума відсотків 12 400 грн більш ніж удвічі перевищує суму основного боргу 8 000 грн, що суперечить обмеженням щодо максимальної денної процентної ставки за споживчими кредитами.

Відповідач наголосив, що на час дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування споживач звільняється від сплати неустойки, штрафів, пені та інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, а збільшення процентної ставки з підстав невиконання зобов`язань заборонене. Відтак нарахування 4 000 грн неустойки та комісій 720 грн і 1 440 грн є незаконним та не підлягає стягненню.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач у відзиві посилається на «захворювання лудоманія» як на пом`якшувальну обставину, не вказуючи конкретних норм закону, які передбачають таке пом`якшення. За твердженням позивача, надана відповідачем довідка про обмежений доступ до гральних закладів та/або участь у азартних іграх не підтверджує наявність захворювання та не є належним доказом його юридично значущих наслідків.

Позивач наголосив, що на момент укладення договору відповідач мав повну цивільну дієздатність, усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними, набувати цивільних прав і обов`язків, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі невиконання. На думку позивача, довідка Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей від 06.05.2024 лише підтверджує добровільне внесення відповідача до відповідного реєстру та не обмежує його цивільну дієздатність.

Позивач зазначив, що згідно з п. 17 розд. IV Закону України «Про споживче кредитування», доповненого Законом № 3498-IX від 22.11.2023, тимчасово встановлено граничний розмір денної процентної ставки: протягом перших 120 днів з дати набрання чинності зазначеним законом - 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Закон набрав чинності 24.12.2023, відтак ставка 1,5 % на день є допустимою для договорів, укладених до 20.08.2024.

За твердженням позивача, кредитний договір № 22.06.2024-100001163 укладено 28.06.2024, отже застосована денна процентна ставка 1,5 % відповідає вимогам чинного законодавства та спростовує доводи відповідача.

Позивач зазначив, що відповідач заперечив правильність розрахунку заборгованості, однак власного розрахунку не надав, протягом дії договору не заявляв претензій щодо невиконання позивачем обов`язку з надання коштів.

Щодо неустойки, позивач звернув увагу, що ч. 3 ст. 1054 ЦК України передбачає встановлення особливостей регулювання споживчого кредиту законом, а наслідки порушення грошового зобов`язання врегульовані ст. 1050, 625 ЦК України. За твердженням позивача, неустойка визначена ч. 1 ст. 549 ЦК України як грошова сума, що підлягає сплаті у разі порушення зобов`язання.

Позивач наголосив, що Законом № 3498-IX від 22.11.2023 внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», якими оновлено Прикінцеві та перехідні положення. Позивач зазначив, що цими змінами передбачено звільнення споживачів від відповідальності за прострочення у період, визначений у п. 6 Прикінцевих та перехідних положень, щодо договорів, укладених до тридцятого дня з дня набрання чинності цим Законом. Водночас, на думку позивача, за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредитодавцям дозволено нараховувати неустойку та інші платежі за прострочення виконання зобов`язань.

Позивач зауважив, що кредитний договір з відповідачем укладено 28.06.2024, тобто після набрання чинності вказаними змінами, отже вимога про стягнення неустойки є правомірною. Позивач наголосив, що ЦК України містить загальне регулювання щодо відповідальності боржника, тоді як Закон України «Про споживче кредитування» є спеціальним актом, який регулює відносини споживчого кредитування та підлягає пріоритетному застосуванню.

Позивач зазначив, що укладений з відповідачем договір є споживчим кредитним договором, оскільки кошти надані для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою чи незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а отже застосовуються норми Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на викладене, на думку позивача, неустойка за прострочення виконання відповідачем зобов`язання є законною та підлягає стягненню.

Відповідач подав до суду заперечення, в яких зазначив, що питання обмеження цивільної дієздатності є релевантним для оцінки дійсності правочину. Особа з обмеженою дієздатністю може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини; інші правочини потребують згоди піклувальника. Одержання та розпорядження доходами здійснює піклувальник або за його письмовим дозволом. Особа з обмеженою дієздатністю несе відповідальність за договори, укладені за згодою піклувальника (ст. 37 ЦК України).

Відповідач наголосив, що ігрова залежність (лудоманія) є психічним розладом, визнаним DSM-5, який впливає на здатність особи усвідомлювати свої дії та їх наслідки. На ранніх стадіях цей стан може бути виліковним, однак у період загострення особа втрачає контроль над поведінкою. Відповідач зауважив, що кредит був отриманий до початку лікування, у стані неусвідомлення своїх дій. Після отримання допомоги позивача було належним чином повідомлено про відповідні обставини з наданням підтвердних документів, однак позивач їх не врахував і продовжив нарахування заборгованості за кредитними договорами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи, 28.06.2024 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено електронний кредитний договір № 22.06.2024-100001163 у вигляді заявки, згідно з яким ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 8 000 грн із строком кредитування 124 дні з датою повернення кредиту 29.10.2024, з фіксованою процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1.5% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів та з фіксованою процентною ставкою «Економ» у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт" (пп. 2, 3, 4, 7, 8 Заявки). Розмір неустойки становить 80 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання (п. 17 Заявки).

З матеріалів справи убачається, що позивач свої зобов`язання виконав належним чином, що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 288-2306 від 23.06.2025, чим спростовуються доводи відповідача щодо не підтвердження видачі кредитних коштів.

Після укладення договору відповідач своїх зобов`язань за вказаним договором належним чином не виконував, не здійснював платежів на погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 26 560 грн, що складається з: 8 000 грн - суми заборгованості за тілом кредиту, 12 400 грн - суми відсотків за користування кредитом, 720 грн - комісія, 1 440 грн - додаткова комісія, 4 000 грн - неустойка, що підтверджується довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що кредитний договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі № 757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, та про те, що позичальник всі умови договору цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Отже, оскільки вказаний кредитний договір, який підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, суду дійшов висновку про те, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 , як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, тим самим спростовується довід відповідача щодо не укладення вказаного кредитного договору.

Суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо неможливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв`язку з ігровою залежністю (лудоманією), оскільки чинним законодавством забороняється укладати договір про споживчий кредит з особами, включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, якщо у зазначеному Реєстрі міститься інформація про використання такими особами кредитних коштів для внесення ставок.

На підтвердження своїх заперечень, відповідач посилався на ч. 1 ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» щодо заборони укладати договір про споживчий кредит з особами включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та надав копію листа Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей, відповідно до якого 16.05.2024 про ОСОБА_1 внесено відомості до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, строк обмежень шість місяців.

Суд зазначає, що підпунктом 8 пункту 5 розділу I Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IXвід 22.11.2023, який набрав чинності 24.12.2023, встановлено: 8) назву та частину першу статті 10 (Закон України «Про споживче кредитування») викласти в такій редакції: "Стаття 10.Оцінювання кредитоспроможності споживача 1. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець зобов`язаний з урахуванням встановлених законодавством вимог, використовуючи свої професійні можливості, оцінити кредитоспроможність споживача, враховуючи, зокрема, строк, на який надається споживчий кредит, суму кредиту, доходи споживача, мету отримання кредиту, а також інформацію про виконання споживачем зобов`язань за кредитними операціями, включаючи зобов`язання перед іншими кредитодавцями. Оцінювання кредитоспроможності споживача здійснюється на підставі достатньої інформації, отриманої від споживача, та, за необхідності, на основі інформації, законно отриманої з інших джерел. Кредитодавець зобов`язаний здійснювати оцінювання кредитоспроможності на підставі внутрішньої політики з оцінки кредитоспроможності з урахуванням ризик-орієнтованого підходу.

Забороняється укладати договір про споживчий кредит з особами, включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, якщо у зазначеному Реєстрі міститься інформація про використання такими особами кредитних коштів для внесення ставок. Кредитодавець зобов`язаний до укладення договору про споживчий кредит перевірити наявність такої інформації у Реєстрі осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, шляхом звернення до бюро кредитних історій. Бюро кредитних історій безоплатно надає кредитодавцям відомості про наявність у Реєстрі осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, інформації про використання споживачем кредитних коштів для внесення ставок.".

Як встановлено судом, кредитний договір у вигляді заявки № 22.06.2024-100001163 між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено 28.06.2024.

Водночас, як слідує з положень пункту 1 розділу II (Прикінцеві та перехідні положення) Закону № 3498-IX від 22.11.2023, абзац четвертий підпункту 8 пункту 5 розділу I цього Закону (щодо заборони укладати договір про споживчий кредит з особами, включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, якщо у зазначеному Реєстрі міститься інформація про використання такими особами кредитних коштів для внесення ставок), набирає чинності з дня оприлюднення Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей на своєму веб-сайті повідомлення про забезпечення можливості доступу бюро кредитних історій до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх.

Судом встановлено, що повідомлення про забезпечення можливості доступу бюро кредитних історій до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, оприлюднене Комісією з регулювання азартних ігор та лотерей на своєму веб-сайті 25 липня 2024 року, тобто після укладення з відповідачем 28.06.2024 договору у вигляді заявки № 22.06.2024-100001163.

За таких обставин, абзац 2 частини 1 статті 10 Закону України «Про споживче кредитування» щодо заборони укладати договір про споживчий кредит з особами, включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, не набрав чинності на момент виникнення спірних правовідносин (укладення договору у вигляді заявки № 22.06.2024-100001163).

Таким чином, доводи сторони відповідача щодо неможливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв`язку з ігровою залежністю (лудоманією), оскільки чинним законодавством забороняється укладати договір про споживчий кредит з особами, включеними до Реєстру осіб, яким обмежено доступ до гральних закладів та/або участь в азартних іграх, якщо у зазначеному Реєстрі міститься інформація про використання такими особами кредитних коштів для внесення ставок, судом відхиляються.

Щодо доводів відповідача щодо неправомірного нарахування відсотків суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Згідно ч. 2-5 ст. 8 Закону для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються:

доходи кредитодавця у вигляді процентів;

комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;

інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

Якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або інших платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка та денна процентна ставка обчислюються на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою:

ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де

ДПС - денна процентна ставка;

ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом;

ЗРК - загальний розмір кредиту;

t - строк кредитування у днях.

Таким чином, виходячи з п. 16 кредитного договору, яка визначає, що загальні витрати за споживчим кредитом складають 14560 грн, денна процентна ставка за кредитом складає:

(14560грн/8000 грн)/124*100%=1.47%.

Вказаний розрахунок наведений у п. 9 договору.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 22 квітня 2024 року - денна ставка не більше 1,5%, з 20 серпня 2024 року - денна ставка не більше 1%.

Судом встановлено, що кредитний договір № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024 укладений строком на 124 дні. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року набрав чинності 24 грудня 2023 року. Тобто такий кредитний договір був укладений після набрання чинності цим Законом, а тому на момент укладення між сторонами кредитного договору діяли внесені до ЗУ «Про споживче кредитування» зміни, що вказує на необхідність застосування до цих правовідносин зазначеного вище закону.

Таким чином, з урахуванням вимог Закону України «Про споживче кредитування», розмір відсотків становитиме:

- за період з 28 червня 2024 року по 19 серпня 2024 року денна ставка має бути не більше 1,50%. З урахуванням цього розмір процентів становить 6 360 грн (53 днів ? 1,50% (120 грн);

- за період з 20 серпня 2024 року по 30 жовтня 2024 року денна ставка має бути не більше 1,00%. З урахуванням цього розмір процентів становить 5 760 грн (72 днів ? 1,00% (80 грн).

Усього нарахованих відсотків (з урахуванням обмежень): 12 120 грн.

Таким чином суд, враховує доводи відповідача щодо неправомірного нарахування відсотків.

Враховуючи зазначене вище, стягнення відсотків у розмірі 12 400 грн за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024, є неправомірними, не відповідає вимогам Закону, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 12 120 грн. При цьому відсутні підстави для стягнення комісії, оскільки законодавчі вказані законодавчі обмеження застосовуються з урахуванням реальної процентної ставки, до якої включаються також і витрати зі сплати комісії.

Крім того, суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтованості нарахування неустойки за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024 в розмірі 4 000 грн та приймає заперечення сторони відповідача щодо неправомірності такого нарахування.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Враховуючи зазначене вище, стягнення неустойки у розмірі 4 000 грн за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024, тобто у період дії воєнного стану, не відповідає вимогам Закону, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, здійснивши власний розрахунок, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024 в розмірі 20 120 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000 грн; заборгованості за нарахованими процентами - 12 120 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 22.06.2024-100001163 від 28.06.2024 у розмірі 20 120 грн та судовий збір у розмірі 1 835,04 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , адреса: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, 01032.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя Андрій ПУКАЛО