ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 755/16458/23

провадження № 61-13675св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Служба

у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду

від 25 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Мережко М. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми та чоловіком проживають та зареєстровані за адресою:

АДРЕСА_1 . Вказувала, що вона є членом сім`ї наймача та зареєстрована у цій квартирі в установленому законом порядку. ОСОБА_5

і її малолітня донька ОСОБА_3 , зареєстровані, але не проживають за цією адресою з 2019 року, тому позивачка вважала, що відповідачі є такими, що втратили право користування цією квартирою, але досі залишаються зареєстрованими, чим перешкоджають їй та її родині вільно користуватися

і розпоряджатися площею.

Позивачка звертала увагу на те, що всі витрати по утриманню квартири несе виключно вона зі своїм чоловіком, а відповідачка не бере участі ані у витратах на ремонт квартири, ані в оплаті житлово-комунальних послуг. Особистого майна та речей відповідачів у квартирі немає, що підтверджує втрату їх інтересу до квартири.

За викладених обставин ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2

і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням; усунути перешкоди у користуванні та володінні квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за цією адресою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня

2024 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою

АДРЕСА_2 .

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та володінні квартирою

АДРЕСА_2 шляхом зняття ОСОБА_2

і її доньки ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що

в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують факт непроживання відповідачів більше чотирьох років у спірній квартирі, у якій вони зареєстровані, при цьому витрат на утримання цієї квартири вони не несуть. Суд прийшов до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, а тому визнав ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунув

ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та володінні зазначеною квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за згаданою адресою.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 липня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня

2024 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Грибової О. О. в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня

2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок, що сторони не спростували, що відповідачка набула право користування житлом на законних підставах як член сім`ї попереднього наймача. У матеріалах справи немає будь-яких доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла. Долучений до матеріалів справи акт від 19 вересня 2023 року № 75 складено та підписано

з порушенням вимог, передбачених законодавством, а тому він не є належним доказом у справі. Позивачка не довела належними доказами непроживання відповідачки та її малолітньої доньки у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні квартирою. Висновку органу опіки та піклування немає. При цьому суд встановив, що саме ОСОБА_1 чинить відповідачці перешкоди

в користуванні спірним житлом.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

11 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року та залишити в силі заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня

2024 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі у спірній квартирі

не проживають з 2019 року, що підтверджується матеріалами справи, належної оцінки яким апеляційний суд не надав. Акт від 19 вересня 2023 року № 75 було складено згідно із законом. Вказує, що висновок органу опіки та піклування не

є обов`язковим. Висновок суду про те, що позивачка чинить відповідачці перешкоди у користуванні спірної квартирою, ґрунтується на припущеннях і не має документального підтвердження. Право користування спірною квартирою малолітньою дитиною є похідним від права користування цією квартирою її матір`ю.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

02 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - Грибова О. О. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

27 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу і додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми та чоловіком проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є членом сім`ї наймача та зареєстрована у вказаній квартирі

в установленому законом порядку.

Ордер на спірну квартиру видавався на прабабу сторін, а потім переоформлювався на маму, ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2010 року № 103, дозволено ЖРЕО № 401 змінити договір найму однієї кімнати житловою площею 14,70 кв. м у квартирі

АДРЕСА_2 та укласти його з позивачкою.

ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою позивачки, і її малолітня донька

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також зареєстровані за вказаною адресою, але, зі слів позивачки, не проживають там з 2019 року.

17 травня 2017 року ОСОБА_2 зверталась до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій повідомила, що ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме без її відома змінила двері та замки, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не має змоги потрапити до квартири та користуватися нею.

Згідно з актом від 19 вересня 2023 року № 75 начальника Житлово-експлуатаційної дільниці № 401 у спірній квартирі ОСОБА_2 не проживає

з 2019 року дотепер.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні норми відображені також на рівні житлового законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення

у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02).

У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно

з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців,

а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та

2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відповідачка набула право користування спірним житлом на законних підставах як член сім`ї попереднього наймача,

а позивачка не надала достатніх і достовірних доказів непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. Доказів того, що ОСОБА_2 має інше житло, позивачка також не надала.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Київського апеляційного суду від 25 вересня

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська