Справа № 466/3502/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

На розгляд суду надійшла вказана цивільна справа, у якій представник позивача ОСОБА_1 адвокат Винниченко М.П., з урахуванням предмету уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідачки у користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення з заявою до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01.05.2025р.

Від сімейного життя сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вже майже рік часу проживає разом із батьком (позивачем) та бабцею і дідусем, а мати дитини не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Ще за час подружнього життя відповідач не працювала та перебувала на утриманні чоловіка та його батьків, які являлися

підприємцями та повністю забезпечували сім`ю.

На даний момент сторони не можуть дійти згоди, з ким має проживати їхня малолітня дитина, а тому на розгляді в Шевченківському районному суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Батько разом із дитиною проживають у діда та бабусі дитини, які створили їм належні матеріально-побутові умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку дитини, оскільки мають таку можливість. Оскільки відповідачка добровільно коштів не надає, тому посилаючись на норми Сімейного кодексу України позивач змушений стягувати аліменти в судовому порядку.

В запереченнях щодо позову ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В своє обгрунтування зазначає, що на розгляді в Тернопільському міськрайонному суду здійснюється розгляд цивільної справи №466/8519/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їхнього сина ОСОБА_3 разом з батьком та зобов`язання не чинити перешкод у проживанні батька з дитиною, вихованні утриманні дитини, спілкуванні з дитиною. Ухвалою суду зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 можливість безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у визначені дні та години до набрання рішенням у справі законної сили.

Однак вказане рішення ОСОБА_1 грубо проігноровано, на місце зустрічі останній не з`явився, на зв`язок не виходив, що стало причиною звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. Відповідач, як мати, бажає бачити свою дитину, брати участь у її житті та вихованні, а такі дії батька дитини та бездіяльність працівників правоохоронних органів завдають їй моральних страждань та грубо порушують її батьківські права, оскільки вона навіть точно не знає де перебуває її дитина.

Зазначає, що після припинення шлюбних відносин переїхала проживати у батьківській дім у м.Тернопіль, де повністю утримувала та дбала про свого малолітнього сина, давала дитині материнське тепло та турботу. Однак її колишній чоловік, який є егоїстичним, завжди намагався забрати у неї дитину, та приїхавши в серпні 2024р. разом зі своїм батьком під приводом побачитися з ОСОБА_5 у грубій формі вихопили дитину із рук матері та поїхали у невідомому напрямку. З того моменту вона не бачилася із сином та намагається добитися правди через правоохоронні органи та суди, однак родина ОСОБА_6 постійно ховають дитину та обмежують їхнє спілкування. На даний час дитина фактично проживає у м.Великі Мости Шептицького району в домі бабусі та дідуся, що свідчить про те, що батько не дає ради у вихованні та утримані дитини а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

В ході розгляду справи відмовлено у клопотанні ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №466/8519/24 про визначення місця проживання дитини з кимось із батьків.

Позивач та її представник подали до суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не прибули, просили проводити розгляд справи у їхній відсутності та відмовити у позові, врахувавши надані заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 27.10.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_1 .

Однак згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області №454/4318/24 від 01.05.2025р. шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбних відносинах у сторін народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 .

Згідно Акту про фактичне місце проживання №1 від 28.08.2024р. встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають у АДРЕСА_1 .

На даний час сторони не досягли згоди з ким із батьків буде проживати їхній малолітній син ОСОБА_8 , тому на розгляді Тернопільського міськрайонного суду є цивільна справа №466/8519/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні дитини із зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини.

В межах розгляду вищезгаданої цивільної справи 10.07.2025р. винесено ухвалу про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 якою зобов`язано ОСОБА_1 надати можливість матері безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час із малолітнім сином у визначені дні та години.

Вказана ухвала була передана на виконання у Сокальський відділ ДВС у Шептицькому районі Львівської області, однак матеріали справи містять відомості що мати дитину так і не побачила, після чого вона звернулася до відділення поліції із заявою про невиконання судового рішення та повідомленням про злочин.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 Конвенції про права дитини).

Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ст.183 СК України, якщо платник аліментів стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення.

Також, при визначенні розміру аліментів, суд враховує ч.2 ст.182 СК України, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.

Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Враховуючи вищенаведене і те, що у даній ситуації дитина проживає з позивачем а тому на нього покладено більший обсяг обов`язків по його утриманню ніж на відповідачку, що ставить сторони у нерівні умови та беручи до уваги той факт, що відповідач працездатна, доказів того, що вона має на утриманні інших осіб, на яких сплачує аліменти суду не надані, тому, суд дійшов висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дитині щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаю також увагу, що після вирішення питання про визначення місця проживання їхнього спільного сина питання участі сторін у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини може бути предметом нового судового розгляду, оскільки аліментні зобов`язання мають мінливий характер та можуть бути змінені судом шляхом зміни їх розміру за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до вимог ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін - Постанова Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19.08.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одна тисяча двісті одинадцять)грн. 20 коп. судового збору.

Дане рішення в частині сплати аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню в межах сплати аліментів за один місяць.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб - адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Головуючий: Л. Ю. Фарина