Справа № 342/711/25
Провадження № 22-ц/4808/1576/25
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2025 року, у складі судді Пастернак І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про позбавлення прав діда та баби по батьківській лінії щодо внука, позбавлення батьківських прав батька щодо сина,

в с т а н о в и в:

21 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про позбавлення прав діда та баби по батьківській лінії щодо внука, позбавлення батьківських прав батька щодо сина.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачці строк 10 днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про позбавлення прав діда та баби по батьківській лінії щодо внука, позбавлення батьківських прав батька щодо сина, постановлено вважати неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Зазначає, що на виконання ухвали від 28 серпня 2025 року про залишення її позовної заяви без руху вона подала уточнену позовну заяву, сформувала позовні вимоги коректно та доплатила судовий збір. Однак ухвалою суду від 22 вересня 20205 року позов повернуто.

Зазначає, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини, а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) та забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Вважає, що позовна заява містить детальний виклад обставин з їх підтвердженням фактичними даними. Також позивачка просила призначити судово-медичну експертизу відносно відповідача ОСОБА_4 . Щодо мотивів суду першої інстанції, що позивачем не долучено суду доказів неналежного виконання відповідачами їх обов`язків щодо дитини, то такі мають бути здобуті судом з показів свідків, висновку судової експертизи та також висновку органу опіки та піклування.

Законодавство про позбавлення батьківських прав не містить обов`язку звернення до уповноважених правоохоронних органів з цього питання.

Зазначає, що у справах щодо позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування залучає до участі у справі суд і не як третю особу, а як орган, що має надати суду висновок.

Також позивач має додати до позовної заяви її копії та копії документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Позивач подала заяву в паперовій формі та виконала вимоги закону в цій частині. Також доплатила судовий збір.

Просить скасувати ухвалу суду та відправити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Частиною другою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що предметом оскарження є ухвала суду про повернення заяви позивачеві, то вказана справа розглядається в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не усунуто недоліків позовної заяви у строк визначений судом.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10.06.2025 позивачка звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачці строк, що не перевищує 10 днів з дня вручення їй ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Зі змісту зазначеної ухвали суду вбачається, що позивач ставить вимогу про позбавлення прав діда та баби по батьківській лінії щодо внука, разом з тим, Сімейний кодекс України передбачає позбавлення батьківських прав тільки батька та матері щодо дитини. Позовна заява не містить викладу обставин з їх підтвердженням фактичними даними, що відповідач на даний час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина та катує дитину, в зв`язку з чим на даний час існують підстави для позбавлення його батьківських прав. Також позов не містить підтвердженого фактичними даними опису того, чи звертався позивач останнім часом до відповідних установ з приводу катування дитини та чи вживались до відповідача останнім часом відповідні заходи впливу та реагування, що б могло вказати на винну поведінку відповідача із зазначенням доказів на підтвердження вказаних обставин та долучення їх до позовної заяви. Позивачем не долучено суду доказів неналежного виконання відповідачами їх обов`язків щодо дитини. Також не залучено до участі у справі як третю особу відповідний орган опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, відповідно до вимог статті 56 ЦК України.

Крім того зазначено, що позивач заявляє три вимоги немайнового характеру, тому необхідно доплатити судовий збір за дві вимоги по 1 211,20 грн. за кожну.

17 вересня 2025 року від позивачки ОСОБА_1 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій заявила клопотання з питань розгляду позову по суті щодо допиту свідків, витребування виконавчого провадження та призначення судової експертизи, а також додала квитанцію про сплату судового збору.

Вивчивши зміст заяви, суд першої інстанції зазначив, що позивач не усунула недоліки належним чином, тому вимоги, які ставляться до позовної заяви позивачем не дотримано.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 22 вересня 2025 року, суд враховуючи, що вказані в ухвалі суду від 28 серпня 2025 року, недоліки виправлені не були, дійшов висновку про повернення позовної заяви.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16.12.1992, заява №12964/87).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, заяву в порядку окремого провадження, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Пунктом 4, 5 частини 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів суд вирішує під час підготовчого провадження на підстав і вимог ст. 189 ЦПК України.

На стадії відкриття провадження у справі суд не вправі давати оцінку достатності доказів, їх належність та допустимість, відповідності чи невідповідності обраного позивачем способу захисту порушених прав, оскільки ці питання повинні вирішуватися судом при розгляді справи по суті.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, на думку колегії суддів, є підстави вважати, що навіть неподання доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не є підставою для залишення позовної заяви без руху, а також повернення позовної заяви.

Як убачається з матеріалів справи, позивачкою було виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху в частині оплати судового збору та подання нової редакції позовної заяви. Позивачка в новій редакції позовної заяви визначилася зі змістом позовних вимог та надала до суду позовну заяву, зазначивши у ній посилання на обставини та докази, які, на її думку, підтверджують позовні вимоги.

Питання про відсутність доказів, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги є процесуальним питанням, яке вирішуються судом під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі. Необхідні докази можуть бути долучені позивачем до початку розгляду справи по суті, у підготовчому засіданні, а недоведеність тієї чи іншої вимоги чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги може стати підставою для відмови у задоволенні позову по суті.

За положеннями ст. 19 СК України саме орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, а тому покладання такого обов`язку на позивача на стадії відкриття провадження у справі суперечить нормам не лише процесуального права, а й матеріального права.

Не зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору також не може слугувати беззаперечною підставою для визнання позовної заяви неподаною та її повернення заявнику, оскільки відповідно до ст.16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно з законом.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи питання про повернення позовної заяви, дійшов передчасного висновку про невиконання позивачкою вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Положеннями п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин