РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/895/25

Провадження № 22-ц/4815/1390/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2025 року (ухвалене у складі судді Кушнір Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового забов`язання, -

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового забов`язання.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2012 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 83 953 грн. 58 коп. - заборгованість за договором позики від 01.12.2008 року, 839 грн. 58 коп. - судові витрати, а всього 90 793 грн. 16 коп. /справа №1716/822/2012/.

Станом на день подання позову заборгованість по даному судовому рішенні становить 87254,58 грн.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22.05.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 34460,25 грн. за період з 10.10.2021 року по 19.10.2023 року (справа № 570/5553/23).

Відтак, стягнення 3% річних та інфляційних втрат обчислюється періодом з 20.10.23 року по 22.02.25 року включно.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18.06.2012 року на даний час не виконане, тобто таке прострочення є триваючим порушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Просила стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 17137,63 грн., з яких: інфляційні втрати у розмірі 13616,36 грн. та 3% річних у розмірі 3521,27 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2025 року відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового забов`язання.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст.625 ЦК України від суми простроченої заборгованості.

Однак, ніким не заперечується, що позивач після повернення у 2016 році їй як стягувачу виконавчого листа та завершення виконавчого провадження не реалізувала своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики, втратила своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги або після відкриття виконавчого провадження.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, сум.

Оскільки кредитор ОСОБА_1 скористалася судовим захистом та рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18.06.2012 року по цивільній справі № 1716/822/2012 стягнуто на її користь з ОСОБА_2 борг за договором позики, який боржником не погашений, вона має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі за останні три роки до моменту пред`явлення позову.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2012 року задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Стягнуто з відповідача на користь позивача 83 953 грн. 58 коп. - заборгованість за договором позики від 01.12.2008, 839 грн. 58 коп. - судові витрати, а всього 90 793 грн. 16 коп. /справа №1716/822/2012/.

18 липня 2012 року Рівненський районний суд Рівненської області видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 90 793 грн. 16 коп., який був пред`явлений до примусового виконання.

За виконавчим листом від 18.07.2012 року у справі № 1716/822/2012 з боржника 28.11.2013 року стягнуто 2133 грн. боргу та 26.04.2016 року стягнуто 1405,58 грн. боргу.

26 квітня 2016 року виконавче провадження завершене, виконавчий лист повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції від 28.12.2015, яка була чинна на той момент) у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 12.05.2022 року у справі № 570/4777/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 27148,50 грн., з яких: інфляційні втрати у розмірі 19288,42 грн., 3% річних у розмірі 7860,08 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання та 908 грн. судових витрат (судовий збір), а всього 28056,50 грн.

Даним рішенням встановлено, що 22.06.2022 року у справі № 570/4777/21 було видано виконавчий лист.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 34460,25 грн., з яких інфляційні втрати у розмірі 29174,77 грн. та 3 % річних у розмірі 5285,48 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України,).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 викладено правову позицію, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 906/1283/16, згідно з якою внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач після повернення у 2016 році їй як стягувачу виконавчого листа та завершення виконавчого провадження не реалізувала своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики, втратила своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги або після відкриття виконавчого провадження.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Задавнене зобов`язання це таке, за яким минув строк звернення до суду (позовна давність), тому кредитор втратив право вимагати виконання боргу в судовому порядку.

Проте, вимога про стягнення боргу, який вже є предметом судового рішення, що набрало законної сили, не може вважатися задавненим.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу за увесь час прострочення.

При цьому суд враховує, що позивач вже зверталася до суду із позовом про стягнення 3% річних та втрат від інфляції за період з 12.10.2018 року по 12.10.2021 року та 13.10.2021 року по 19.10.2023 року, що вбачається зі змісту рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 12.05.2021 року у справі № 570/4777/21 та, відповідно, зі змісту рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 травня 2024 року і такі позови було задоволено.

Апеляційним судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3 % річних та нарахованих втрат від інфляції, він є правильним і приймається судом.

Таким чином, розмір 3% річних становить 3521,27 грн., інфляційні втрати становлять 13616,36 грн.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Ураховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , то відповідач повинен відшкодувати позивачу 1211,20 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи судом першої інстанції та 1816,80 грн. судового збору, сплаченого за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 599, 610, 611, 625 ЦК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Власик Вікторією Яківною - задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового забов`язання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 17137 (сімнадцять тисяч сто тридцять сім) грн. 63 коп., з яких: інфляційні втрати у розмірі 13616 (тринадцять тисяч шістсот шістнадцять) грн. 36 коп. та 3 % річних у розмірі 3521 (три тисячі п`ятсот двадцять одна) грн. 27 коп. за прострочення виконання зобов`язання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи судом першої інстанції та 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.