Номер провадження: 22-ц/813/6515/25
Справа № 514/1582/22
Головуючий у першій інстанції Тончева Н.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 у складі судді Тончевої Н.М.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2014 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області у справі № 514/599/14-ц позов ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» кредитну заборгованість у розмірі 2 871651,25 грн. та судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2009. 30.11.2021 ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області у справі 514/599/14-ц заяву представника ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони у виконавчому провадженні по цивільній справі за позовом ПАТ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Тарутинським районним судом Одеської області у цивільній справі за позовом ПАТ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Станом на звернення з позовною заявою рішення суду не виконується, загальний розмір заборгованості дорівнює 2 871651,25 грн. 24.04.2020 між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 якого банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором, а змістом пункту 2 Договору за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами.

За змістом пункту 53 Додатку № 1 до Договору №GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020року, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2008 року та іпотечним договором від 17.07.2008року, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орхіз Ю.Г., реєстраційний № 1461, 1462. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «НАДРА» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 8868842,93гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 94 від 22.04.2020. ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК № 1239, реєстраційний номер 13103989, виданого 29.08.2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019 року.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло як сторона стягувача із виконавчого провадження. Новим кредитором у правовідносинах, що виникли з кредитного договору № 05/07//2008/840-К/500 від 17.07.2008 року стало ТОВ «Консалт Солюшенс». Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Консалт Солюшенс», що встановлена рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.07.2014 року у справі 514/599/14-ц є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням.

Отже, у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України. В силу наведеного, у ТОВ «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «КБ «НАДРА», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Розрахунок санкцій проведено за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 на суму грошового зобов`язання, яке за рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.07.2014 року у справі 514/599/14-ц дорівнює 2871651,25 грн., та, відповідно до розрахунку інфляційні втрати становлять 627928,01 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами 258684,63грн.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про застосування строків позовної давності та відмови у задоволені позовних вимог, посилаючись на Постанови Верховного суду від 26.04.2017 у справі № 918/329/16 та від 26.10.2018 у справі 922/4099/17 в яких зазначено, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками. Оскільки рішення суду винесено 29.07.2014, тому на момент звернення до суду сплив строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 у задоволені позову ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк та позивач, маючи статус кредитора, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом (у т. ч. звернення стягнення на предмет іпотеки), втратили своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), тож суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як випливає із встановлених обставин, три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Крім того, строк пред`явлення до виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили у 2014 році, закінчився з урахуванням того, що банку було повернуто виконавчий лист повторно у 2015 році, щонайменше у 2018 році, коли право вимоги за кредитним договором мав ще банк. Ні банк, ні тим більше позивач за примусовим стягненням до виконавчої служби або приватного виконавця з 2015 року жодного разу не зверталися. Суд вважав за необхідне звернути увагу на те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ТОВ «Консалт Солюшенс» подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 та ухвалити нове рішення по суті, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно трактує висновки, викладені у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.11.2022 року по справі № 285/3536/20. Зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором - ПАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ТОВ «Консалт Солюшенс») з повернення грошових коштів не мають статусу «натуральних», оскільки вимога була захищена в судовому порядку.

Звертає увагу, що Верховний Суд в постанові від 23.11.2022 року по справі № 285/3536/20, жодним чином не пов`язує поняття «натуральне зобов`язання» або «задавнене зобов`язання» з пропуском строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання. Поняття «натуральні зобов`язання» та «задавнені зобов`язання» пов`язується виключно зі строком позовної давності.

Також, у жодному іншому висновку Верховного Суду з вказаних правовідносин не міститься посилання на пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання як на підставу для того, щоб вважати зобов`язання «натуральним» або «задавненим».

З вказаного вбачається, що зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором не є ані натуральними, ані задавненими, тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими

Вказує, що закон не пов`язує, можливість стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з наявністю чи відсутністю строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

З огляду на те, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» є помилковим, а рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 року у справі № 514/1582/22 підлягає скасуванню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції, мотивування її висновків

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.06.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено частково: рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, проте вважав, що підстави відмови є іншими, оскільки ТОВ «Консалт Солюшенс», яке є правонаступником ПАТ «КБ «Надра», просило стягнути з відповідача три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості та інфляційні втрати за період із 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду, проте позивач не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20. Отже, як вказав апеляційний суд, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови, так як у позивача були наявними усі елементи позову, тому відмова за безпідставністю суперечить як змісту позову, так і матеріалам справи.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 21.05.2025 у задоволенні клопотання ТОВ «Консалт Солюшенс» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено. Касаційну скаргу ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 25.06.2024 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що колегія суддів не погоджується із висновками судів про те, що позивачем нараховані суми у натуральному зобов`язанні, оскільки згідно з установленими обставинами справи кредитор (банк) звернувся за захистом свого порушеного права, в результаті чого Тарутинський районний суд Одеської області ухвалив на його користь заочне рішення від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц про стягнення заборгованості у сумі 2 871 651,25 грн. Наведене судове рішення набрало законної сили та не скасовано. У цій справі основна вимога кредитора захищена судом у заочному рішенні від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Оскільки кредитор (правонаступником якого є позивач) отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому висновки судів про безпідставність позову є передчасними.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2025 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Головуючий суддя (суддя доповідач): Сєвєрова Є.С., судді: Вадовська Л.М., Таварткіладзе О.М.

15.10.2025 на електрону адресу апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , у якій останній просить суд апеляційну скаргуТОВ «Консалт Солюшенс» - залишити без задоволення, а рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 без змін.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 16.10.2025 сторони до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Від представника ТОВ «Консалт Солюшенс» - Рожко С.В. 16.10.2025 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, у якій представник просить розглянути справу без участі представника ТОВ «Консалт Солюшенс».

У заяві від 15.10.2025, представник ОСОБА_1 Кисса В.І. окрім іншого зазначив, що не заперечує проти апеляційного розгляду за відсутності відповідача та його представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Консалт Солюшенс» підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідач мав кредитні зобов`язання перед ПАТ «КБ «Надра» та з нього рішенням суду від 29 липня 2014 року стягнуто заборгованість за невиконання цих кредитних зобов`язань.

24 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 125, за яким до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до пункту 2 договору новий кредитор набуває усі права за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що виникають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору.

За змістом пункту 53 додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 24 квітня 2020 року № GL3N216954_FIB_188 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 , за кредитним договором від 17 липня 2009 року № 05/07//2008/840-К/500 та іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим в реєстрі від 17 липня 2008 року за №1461.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло з правовідносин, що виникли за кредитним договором, що зазначений вище, а ТОВ «Консталт Солюшенс» набуло всіх прав кредитора за кредитним договором.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 30 листопада 2021 року замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі № 514/599/14-ц за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно з відповіддю Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції адвокату Демчук Я. В. від 04 серпня 2021 року, у Тарутинському РВДВС у Болградському районі Одеської області Південного регіонального управління Міністерства юстиції у період з 15 жовтня 2014 року до 24 лютого 2014 року перебувало виконавче провадження в АСВП № НОМЕР_1 з примусового виконання листа № 514/599/14-ц від 20 серпня 2014 року, виданого Тарутинським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн, яке завершено у порядку пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено за належністю до Комінтернівського РВДВС ГТУЮ Одеської області.

16 березня 2015 року до Лиманського РВДВС ГТУЮ Одеської області (на теперішній час - Доброславський ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) (далі - Відділ) надходив виконавчий лист № 514/599/14-ц від 20 серпня 2014 року, виданий Тарутинським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн, за яким відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись пунктом 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення.

27 квітня 2015 року Відділом повторно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись пунктом 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення.

Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повторно не надходили та не перебувають.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначено, що «у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою.

У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

У справі, що переглядається, ТОВ «Консалт Солюшенс» просило стягнути з відповідача 886612,65 грн, які складаються з: 627928,01 грн - інфляційне збільшення та 258684,64 грн - три проценти річних за користування грошовими коштами на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за рішенням суду, за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний суд зазначив, що уцій справі встановлено, що основна вимога кредитора захищена судом у заочному рішенні від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Оскільки кредитор (правонаступником якого є позивач) отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому висновки судів про безпідставність позову є передчасними.

Судом також зауважено, шо посилання судів попередніх інстанцій на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 на обґрунтування підстав для відмови у позові є неправильним, оскільки зводяться до помилкового тлумачення судами змісту цієї постанови.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), в якій зазначено, що «44. Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.

45. Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

46. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

47. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі №2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним».

Оскільки кредитор отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому висновок суду про безпідставність позову є передчасним.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі №514/1582/22 (провадження №61-9633св24).

З наданих ТОВ «Консалт Солюшенс» доказів вбачається, що за рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29.07.2014 у справі №514/599/14-ц заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №05/07/2008/840-К/500 від 17.07.2008 становить 2871651,25 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ТОВ «Консалт Солюшенс» подано обґрунтований позов про стягнення з відповідача ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в сумі 886612,65 грн., яка складається з інфляційних втрат - 627928,01 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами - 258684,63грн.

Даний розрахунок є правильним та відповідачем не спростований.

При цьому, колегія суддів вважає звернути увагу на те, що ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося за захистом своїх прав щодо стягнення боргу за кредитним договором в межах строку позовної давності та вказаний спір було вирішено в 2014 році, тому неможливо вважати, що позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, а правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Відтак , висновки суду першої інстанції про наявність задавненої вимоги та те, що кредитор не має права на нарахування трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку) , в даному випадку є хибними.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526, 599 ЦК України.

Згідно постанови Верховного Суду від 27 квітня 2018 року (справа № 908/1394/17) невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Враховуючи те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 порушено умови кредитного договору, та встановлено розмір її заборгованості, позивач має право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Консалт Солюшенс» є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволенні позовної заяви ТОВ «Консалт Солюшенс».

Розподіл судових витрат

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з наведених положень, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 13299,20 грн. (а.с. 21) та у суді апеляційної інстанцій в розмірі 15959,04 грн. (а.с. 127), які документально підтверджені, тобто у загальному розмірі 29258,24 грн.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23.01.2024 скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних за користування грошовими коштами задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () заборгованість у розмірі 886612,65 гривень, яка складається з: 627928,01 гривень інфляційне збільшення та 258684,64 гривень 3% річних за користування грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» () судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 29258,24 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення 30.10.2025

Головуючий

Судді: