ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра у складі судді Приваліхіної А.І. від 08 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Наталії Сергіївни, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , про скасування рішення державного реєстратора, скасування запису у реєстрі,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2024 року вона від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 . З цієї довідки їй стало відомо, що 02 серпня 2019 року державним реєстратором Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С. вчинено прийняття незаконного рішення та незаконну дію із скасування/анулювання реєстраційного запису попереднього власника ОСОБА_2 , внаслідок чого вона безпідставно значиться у державному реєстрі прав власником вищевказаної квартири. Зазначає, що 01 червня 2007 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Тараненко П.О., за нею було зареєстровано право власності на спірну квартиру. В подальшому, 18 березня 2014 року вона подарувала вищезазначену квартиру ОСОБА_2 , на підставі договору дарування, який було посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. Таким чином, з 18 березня 2014 року ОСОБА_2 був власником спірної квартири. У подальшому, рішенням Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі №204/7796/16-ц, залишеним без змін апеляційним судом, було визнано вищевказаний договір дарування недійсним. Зазначає, що вказане рішення не є віндикаційним, а носить виключно інформаційний характер та примусовому виконанню не підлягає, а відтак воно не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно. Таким чином, вказане рішення суду не підлягало виконанню державним реєстратором, а тому його дії щодо скасування/анулювання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 є неправомірними, а рішення незаконним. Тому позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила визнати неправомірним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дідик Н.С. від 02 серпня 2019 року індексний номер 48068943 щодо скасування/анулювання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про речове право власності» запис 5017567 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 08 липня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Тараненко Л.О. за реєстровим №1753, ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 14-15 т.1).

03 липня 2007 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачкою у КП ДМБТІ, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15096682 від 03 липня 2007 року (а.с. 17, 66 т.1).

18 березня 2014 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим), який є сином ОСОБА_1 , укладено договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за реєстровим №786 (а. с. 18-19, 67-68 т.1).

На підставі вказаного вище договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. 18 березня 2014 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19180198 від 18 березня 2014 року (а. с. 20-21, 69-70 т.1).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі №204/7796/16-ц, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, про визнання договору дарування недійсним. Визнано недійсним договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. 18 березня 2014 року і зареєстрований в реєстрі за №786.

Рішення суду від 08 червня 2017 року у справі №204/7796/16-ц мотивоване тим, що дії сторін оспорюваного правочину були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, а тому його слід визнати недійсним на підставі статей 203, 234 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Красногвардійского районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2019 року залишено без змін.

Зі змісту вказаного вище рішення суду убачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у справі №200/14579/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн та 1/2 частини вартості земельної ділянки в розмірі 775200,00 гривень, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , а всього 823455,50 грн.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № від 22 листопада 2024 року, 02 серпня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Дідик Н.С., на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2017 року у справі №204/7796/16-ц, прийнято рішення №48068943 про скасування/анулювання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , яке було зареєстровано за ним на підстав договору дарування від 18 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим №786 (а. с. 12-13 т.1).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 (провадження №12-173гс18) зазначено, зокрема, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (внесення відповідного запису в реєстр 02 серпня 2019 року), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься саме запис про скасування державної реєстрації прав».

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19.

З огляду на викладене, позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 5017567 про право власності ОСОБА_1 (розмір частки 1/1) квартири АДРЕСА_3 , з урахуванням правовідносин у даній цивільній справі, не є належним способом захисту, не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Дідик Н.С., яка є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63)).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункт 36)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №361/4307/16-ц зазначено, зокрема, що державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення по державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію.

Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що позові вимоги про скасування рішення та запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосуються реєстрації права ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . Проте, позовних вимог до ОСОБА_2 позивачка не пред`явила.

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконною та скасування рішення державного реєстратора, скасування запису державної реєстрації права власності на вказану вище квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивачка визначила єдиним відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі №705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі №554/10058/17.

Позивачка клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла.

Доводи апелянта, що державний реєстратор є належним відповідачем у справі є безпідставними з наведеного вище обґрунтування.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 жовтня2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова