ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 646/7131/21

провадження № 22-ц/818/1922/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.,

позивачка ОСОБА_3 ,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року в складі судді Янцовської Т.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна про встановлення юридичного факту, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що з 24.11.2006 вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . За час спільного проживання до реєстрації шлюбу вони з останнім створили дружню родину, налагодили свій побут, придбали предмети побуту та майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 , яку було оформлено на ім`я ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що під час оформлення спадщини після чоловіка їй стало відомо, що спірну квартиру він подарував своїй дочці - ОСОБА_2 , чим порушені її майнові права.

Вказала, що з 01.01.2004 вона з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_2 , що належала на праві спільної власності їй та її дочці ОСОБА_5 , але мали намір на придбання окремого житла. 20.05.2005 укладено кредитний договір між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 на суму 25 000,00 доларів США та у той же день укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що на погашення кредиту витрачалась значна сума спільного доходу її та ОСОБА_4 , як до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації. В листопаді 2014 року кредит було погашено завчасно. То ж за фактом, спірна квартира є спільною її та ОСОБА_4 сумісною власністю.

Просила встановити юридичний факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з 01.01.2004 до 24.11.2006 однією сім`єю без шлюбу; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , набутою під час проживання однією сім`єю без шлюбу; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 18.07.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 903, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; застосувати наслідки недійсності правочину та повернути квартиру АДРЕСА_1 у власність дарувальника за договором; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину спірної квартири в порядку поділу спільної власності подружжя та на частину в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна про встановлення юридичного факту та про визнання права спільної сумісної власності на майно, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 11.03.1983 до 11.11.2003. Разом вони постійно проживали за адресою АДРЕСА_3 . Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, формували спільний бюджет набували майно за спільні кошти.

Зазначила, що 20.05.2005 за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 . Загальна вартість вищезазначеної квартири складала 50 000,00 доларів США. 20.05.2005 р. оформлений кредитний договір на ім`я ОСОБА_4 на суму 25000,00 доларів США та того ж дня оформлений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме вищезазначеної квартири.

Вказала, що її спільне проживання з ОСОБА_4 припинилося 04.09.2006 р. Зобов`язання по кредитному договору вона з ОСОБА_4 сплачували обоюдно, до закінчення зобов`язань по кредитному договорі, а тому вважає, що квартира за вищезазначеною адресою є спільною сумісною власністю набутою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом є його дочка - ОСОБА_2 та його друга дружина ОСОБА_1 .

Просила встановити юридичний факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період часу з 01.01.2004 по 04.09.2006; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , набутою під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати частково недійсним договір дарування, в частині відчуження частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. 18.07.2015, зареєстрованого в реєстрі за № 903, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільної власності набутої під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року, в якому ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01 січня 2004 року до часу офіційної реєстрації шлюбу 24 листопада 2006 року; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 майно, придбане за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу: квартири за адресою АДРЕСА_4 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений 18.07.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; застосовано наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін за договором дарування у попередній стан, а саме припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою АДРЕСА_4 ; визнано у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частину квартири за адресою АДРЕСА_4 ; в іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено; у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, задовольнити заяву про застосування строків позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пояснення свідка ОСОБА_6 по даній справі спростовують факти встановлені судом першої інстанції щодо спільного проживання однією сім`єю її батька з ОСОБА_1 , наявність у них спільного побуту та взаємних права та обов`язків. Зазначила, що укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір оренди гаража від 31.08.2004 є неналежним та не допустимим доказом, а кредитний договір № 629, укладений 25.05.2006 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 в сумі 31500 доларів США на купівлю автомобіля жодним чином не підтверджує проживання однією сім`єю її батька з ОСОБА_1 з 01.01.2004 року, а навпаки вказує на відсутність у них будь-яких сімейних стосунків, введення спільного господарства за шість місяців до укладення шлюбу, оскільки транспортний засіб реєструвався за ОСОБА_4 , лише з правом керування за ОСОБА_1 . Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи, тому суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні такої вимоги.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами у суді першої інстанції факт спільного її проживання з ОСОБА_4 в період з 01 січня 2004 року до часу офіційної реєстрації шлюбу 24 листопада 2006 року, вважала, що відсутні і підстави вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_4 , як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Зазначила, що з моменту придбання спірної квартири у 2005 році її батьком, вона проживала та проживає на даний час, а також зареєстрована у цій квартирі з 08.11.2006 року, тобто до реєстрації шлюбу між її батьком та ОСОБА_1 .

Посилалася на те, що з заяви ОСОБА_4 , поданої до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. 18.07.2015 р., убачається, що на час придбання квартири ОСОБА_4 у шлюбі не перебував, однією сім`єю з будь-якою жінкою не проживав. З вищенаведених доказів вбачається, що спірна квартира була придбана їй її батьками за їх спільні кошти, а не за спільні кошти її батька та ОСОБА_1 , яка ніколи не проживала в цій квартирі.

Вказала, що будь-яких доказів про порушення прав позивача при отриманні свідоцтва про право на спадщину у позасудовому порядку позивачкою не надано, а тому вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири, не підлягають розгляду у судовому порядку та не підлягають задоволенню.

Зазначила, що позивачка жодним чином не спростувала той факт, що протягом шести років з моменту укладення спірного договору вона не могла довідатися про порушення свого цивільного права. Оскільки ОСОБА_1 перебувала з її батьком у зареєстрованому шлюбі з 2006 року, проживали з 2006 року разом, та як вбачається з позовної заяви, вважала, що спірна квартира є їх з батьком спільною сумісною власністю, то в будь-якому випадку мала цікавитись про стан майна, який вона вважає своєю власністю. Враховуючи те, що ОСОБА_1 надала до матеріалів справи копію договору дарування від 17.07.2015 року, сторонами якого є вона та її батько, то цей факт свідчить про обізнаність ОСОБА_1 , як вона вважає себе власником частини спірної квартири, ще у 2015 році. Вищенаведений факт про обізнаність позивача ще у 2015 році, що батько подарував їй квартиру нею не спростований. Таким чином, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, не надав належної оцінки доказам та задовольняючі позовні вимоги безпідставно не задовольнив заяву про застосування строків позовної давності, що призвело до ухвалення незаконного оскаржуваного рішення.

17 лютого 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 подала письмові пояснення, в яких зазначила, що наявність письмових доказів по справі, пояснення допитаних свідків, пояснення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та надані нею письмові докази до матеріалів справи свідчать про відсутність сімейних стосунків та ведення спільного побуту у період з 01.01.2004 року по 24.11.2006 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Крім того, відсутні будь-які докази, що квартира АДРЕСА_1 куплена за їх спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Вважала, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, в порушення норм матеріального права, прийшов до помилкового висновку задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому рішення суду першої інстанції має бути скасовано повністю, а у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 має бути відмовлено.

18 лютого 2025 року до суду апеляційної інстанції від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. надійшли письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідно до заяви ОСОБА_4 від 18.07.2015 останній зазначив, що на час придбання квартири він у шлюбі не перебував, однією сім`єю з будь-якою жінкою не проживав.

18 лютого 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, а 09 вересня 2025 року подала письмові пояснення, в яких вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою та виклала доводи позовної заяви.

21 травня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якій виклала доводи апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції лише щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , тому судом апеляційної інстанції в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 11 березня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.216,217 том 1).

11 листопада 2003 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.31,218 том 1).

11 листопада 2003 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.30 том 1).

З 24 листопада 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7,28 том 1).

Відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 4141 від 17.07.2015, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.32 том 1).

Матеріали справи містять копії гарантійного талону серії СХR4 та квитанції про придбання холодильника 25.11.2004, а також гарантійного талону серії 8КG4 та квитанції про придбання телевізора 27.03.2005(а.с.33,34 том 1).

20 травня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МL 700/169/2005, відповідно до умов якого останньому надано кредит в розмірі 25 000,00 доларів США, цільове використання кредиту купівля нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с.35,222 том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 травня 2005 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 252 500,00 грн (а.с.36-37,219-220 том 1).

Відповідно до довідки № 700-11-1/2489 від 06.11.2014, АТ «ОТП Банк» повідомив, що ОСОБА_4 достроково сплатив заборгованість по кредитному договору № МL 700/169/2005 від 20.05.2005 в повному обсязі (а.с.44 том 1).

Матеріали справи містять копії квитанції про сплату ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором № МL 700/169/2005 від 20.05.2005 (а.с.46-57 том 1).

При цьому, матеріали справи також містять копії квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 19.08.2005, від 20.09.2005, від 20.10.2006, від 22.10.2007, що здійснені ОСОБА_1 (а.с.41-44 том 1).

18 липня 2015 року за договором дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 903, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 цього договору квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Дорогій В.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, 20 травня 2015 р. за реєстровим № 2-820.

Відповідно до пункту 4 цього договору дарувальник свідчить, що на момент підписання цього договору щодо квартири не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності або права користування нею недієздатними чи обмежено дієздатними особами, а також відсутні будь-які обставини, які обтяжують чи забороняють дарувальнику здійснити її вільне відчуження (а.с.9,58,224 том 1).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 18 липня 2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Самощенко О.А., на час придбання квартири АДРЕСА_1 у шлюбі він не перебував, однією сімєю з будь-якою жінкою не проживав, вищезазначене нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.170 том 3).

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_2 та відповідно до інформації з реєстру територіальної громади м. Харкові від 04.11.2021, ОСОБА_2 з 08.11.2006 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.11,91-92 том 1).

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 та відповідно до інформації з реєстру територіальної громади м. Харкові від 04.11.2021, ОСОБА_1 з 30.09.2014 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.6,12,26-27 том 1).

З копії паспорту ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 24.07.1987, знято з реєстрації 23.02.2006, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 з 01.03.2006 (а.с.93-95,213-215 том 1).

31.08.2004 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір оренди гаража, відповідно до якого останній зазначив своє місце проживання як: АДРЕСА_6 (а.с.14-15 том 2).

Відповідно до акту приймання-передачі від 01.09.2004 за договором оренди гаража від 31.08.2004, ОСОБА_4 вказував про те, що він проживає за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.15 том 2).

З 06.04.2005 року ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець, адреса: АДРЕСА_7 (а.с.226 том 1).

25.05.2006 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 629 в сумі 31500,00 доларів США на купівлю автомобіля марки Ssang Yong, р.н. НОМЕР_1 , з правом керування ОСОБА_1 (а.с.16-18 том 2).

16.02.2005 між фоп ОСОБА_10 та ОСОБА_1 укладений договір підряду № х/п на вироблення кухні, (а.с.40-41 том 2).

Також до матеріалів справи позивач надала фотокартки, на яких зображений ОСОБА_4 з ОСОБА_1 (а.с.143-145 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 (а.с.8,29 том 1).

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 64853028 від 24.05.2021, приватним нотаріусом ХМНО Куксін С.Ю. 24.05.2021 заведено спадкову справу № 33/2021, після смерті ОСОБА_4 (а.с.59 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 279187177 від 12.10.2021, квартира за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 18.07.2025 (а.с.60,66 том 1).

В суді першої інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_11 зазначив, що він, будучи водієм ОСОБА_4 забирав його та ОСОБА_1 від місця їх сумісного проживання за адресою АДРЕСА_6 , а після роботи привозив за зазначеною адресою, вони за сумісні кошти придбали побутову техніку, разом відпочивали в 2004 році в Криму, під час перебування ОСОБА_2 в дитячому таборі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відвідували її, місце своєї реєстрації по АДРЕСА_8 ОСОБА_4 більше не відвідував з 2003 року, коли його не впустили додому та віддали всі речі.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що познайомився з ОСОБА_4 в 2004 році, який представив йому ОСОБА_1 як свою дружину, відвідував їх за місцем проживання в районі танкового училища в м. Харкові.

Свідок ОСОБА_13 зазначив, що в січні 2004 року познайомився з ОСОБА_4 під час святкування нового року у дворі будинку АДРЕСА_6 , коли петардою потрапили до машини ОСОБА_4 , крім того, останній орендував гараж з 2004 р. у його матері ОСОБА_7 біля будинку за зазначеною адресою.

Свідок ОСОБА_14 зазначила, що ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_1 разом відсвяткували новий 2004 рік, та з цього часу стали разом проживати однією сім`єю, а вже у лютому 2004 року ОСОБА_4 попросив у неї руки ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 зазначив, що в 2008 році він дізнався від ОСОБА_4 , що у нього інша сім`я та що він придбав своїй доньці ОСОБА_2 квартиру, а у 2005 році він ставив вікна у квартирі за адресою АДРЕСА_8 , де був присутній ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_15 зазначив, що в грудні 2005 року на святкуванні його дня народження та хрестин його доньки були присутні як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) вказано, що «для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18)».

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. […] Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю».

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу на момент придбання спірного майна, оскільки встановив, що сторони з 2004 року проживали разом як чоловік і жінка, а шлюб між ними був укладений 24 листопада 2006 року.

Відтак, надавши належну правову оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, а також доказам, наданим ОСОБА_2 на спростування зазначеного факту, суд першої інстанції, з урахуванням принципів оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_1 факту її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, а також показання свідків, які у сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю, зокрема: фактичне проживання сторін за однією адресою; наявність взаємних сімейних прав та обов`язків; спільний відпочинок; здійснення витрат на побутове майно; подальше укладення шлюбу між ними.

З огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що укладення договору оренди гаража у 2004 році та акту приймання-передачі майна від 2004 року ОСОБА_4 , із зазначенням місця фактичного проживання за адресою ОСОБА_1 , укладення кредитного договору у 2006 році ОСОБА_4 на придбання автомобіля із зазначенням права керування ОСОБА_1 , спільний відпочинок, здійснення витрат на побутове майно та подальше укладення шлюбу між ними - свідчать про серйозність і стабільність їхніх взаємин. Такі дії демонструють прагнення цих осіб до спільного життя та інтеграції в побутову й сімейну сферу, що згодом було формалізовано шляхом укладення шлюбу 24 листопада 2006 року.

Відтак, судом першої інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відносин, притаманних подружжю у період придбання спірного майна, а тому доводи апеляційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спірний період були відсутні сімейні відносини зводяться до переоцінки доказів у справі.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з січня 2004 року до часу офіційної реєстрації шлюбу 24 листопада 2006 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надавши правову оцінку показанням допитаних судом свідків, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про доведення ОСОБА_1 факту її проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Частиною другою статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з статтею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

З огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, які проживали спільно без державної реєстрації шлюбу, а також враховуючи відсутність спростування презумпції спільної власності подружжя, встановлені у справі обставини є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та, відповідно, - для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цього майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні правильно визначив характер спірних правовідносин, установивши, що спірне майно було придбане під час фактичного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та обґрунтовано врахував відсутність доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя.

Вказані обставини є підставою для визнання спірного майна спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Колегія суддів також погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира була придбана, зокрема, і за кредитні кошти, які були повністю повернуті під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , доказів сплати на користь банку позичальником ОСОБА_4 виключно особистих коштів у період перебування з ОСОБА_1 у шлюбі не надано, отже фактично квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Крім того, матеріали справи містять копії квитанцій про здійснення валютно-обмінної операції або операції з купівлі-продажу банківського металу від 19.08.2005, від 20.09.2005, від 20.10.2006, від 22.10.2007, що здійснені ОСОБА_1 та копії квитанцій про сплату коштів від зазначених дат в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому належить їм у рівних частках, тобто по 1/2 частці кожному.

При цьому колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), зазначила, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що зазначення в резолютивній частині судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також про визнання спірного майна спільним сумісним не є необхідним, у зв`язку з чим в задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків недійсності, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 96 постанови від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не давала згоду на те, щоб ОСОБА_4 подарував спільну сумісну власність, а саме спірну квартиру, своїй дочці.

При цьому, колегія суддів зазначає, що укладаючи оспорюваний договір дарування ОСОБА_4 порушив право ОСОБА_1 лише щодо її частки у праві власності на майно, тобто неправомірно розпорядився лише частиною спірної квартири, що належить ОСОБА_1 . Іншою частиною квартири ОСОБА_4 мав право розпоряджатися на власний розсуд.

Виходячи з наведеного наявні підстави для часткового задоволення вимоги ОСОБА_1 , а саме в частині визнання недійсним договору дарування квартири лише щодо частини квартири.

Колегія суддів наголошує, що підставою для визнання недійсним договору щодо розпорядження спільним майном, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, а й недобросовісність набувача.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем, оскільки в силу родинних відносин зі своїм батьком, не могла не знати про те, що спірне майно належить подружжю - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, на укладення договору дарування не була отримана згода іншого з подружжя - ОСОБА_1 . Таким чином ОСОБА_2 повинна була проявити розумну обачність, набуваючи у власність спірну квартиру, попередньо набуту ОСОБА_4 та ОСОБА_1 під час шлюбу у спільну власність, без згоди другого з подружжя на її відчуження.

При цьому колегія суддів вважає, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що вона також просила застосувати наслідки недійсності правочину та повернути спірну квартиру у власність дарувальника за договором.

Однак, відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що визначення судом права власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. При цьому суд цю вимогу задовольнив частково та застосував наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін за договором дарування у попередній стан, а саме припинив право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Однак, колегія суддів вважає, що в даному випадку суд мав відмовити у задоволенні цієї вимоги, оскільки в даному випадку фактично неможливо застосувати наслідки недійсності правочину, враховуючи те, що дарувальник є померлим. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1 за захистом якого вона звернулась до суду.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, колегія суддів виходить з наступного.

За статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Звертаючись до суду з даними позовними вимогами ОСОБА_1 , посилалася на те, що її право власності на частину спірної квартири в порядку спадкування не визнається ОСОБА_2 , що унеможливлює отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка в нотаріальному порядку.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19), зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , тобто кожному по частині.

За життя ОСОБА_4 розпорядився своєю частиною квартири, а саме подарував її своїй дочці.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , до складу спадщини частина квартири АДРЕСА_1 не увійшла.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для визнання права власності за ОСОБА_1 на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки це майно не увійшло до складу спадщини.

Щодо заявленого ОСОБА_2 застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 вказано, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

З висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 185/3012/16-ц, вбачається, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Заявляючи про сплив строку позовної давності ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 надала до матеріалів справи копію договору дарування від 17.07.2015 року, сторонами якого є ОСОБА_2 та її батько, то цей факт свідчить про обізнаність ОСОБА_1 ще у 2015 році. Оскільки ОСОБА_1 перебувала з її батьком у зареєстрованому шлюбі з 2006 року, проживали з 2006 року разом, та як вбачається з позовної заяви, вважала, що спірна квартира є їх з батьком спільною сумісною власністю, то в будь-якому випадку мала цікавитись про стан майна, який вона вважає своєю власністю. Зазначила, що позивачка жодним чином не спростувала той факт, що протягом шести років з моменту укладення спірного договору вона не могла довідатися про порушення свого цивільного права.

Натомість, ОСОБА_1 зазначала, що про укладення спірного договору вона дізналася лише у 2021 році після смерті ОСОБА_4 , який раніше не повідомляв їй про укладення договору дарування.

Жодних конкретних відомостей про те, як саме ОСОБА_1 могла довідатися про укладення оспорюваного договору, не будучи його стороною та не будучи повідомленою ОСОБА_4 про його укладення, ОСОБА_2 не надано. Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 могла довідатися про порушення її прав з дня укладення договору, є лише її припущеннями.

За відсутності інших доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 про те, що вона дізналася про порушення своїх прав у 2021 році після смерті ОСОБА_4 , підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не вбачається.

Отже, звернувшись до суду із позовом у листопаді 2021 року, ОСОБА_1 не пропустила позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю набутого під час проживання однією сім`єю без шлюбу та застосування наслідків недійсності правочину скасувати та у задоволенні цих вимог відмовити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 18 липня 2015 року скасувати, ці позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 18 липня 2015 року в частині дарування частини квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні цієї позовної вимоги в іншій частині відмовити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року в частині визнання у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина