Справа №461/6531/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 жовтня 2025 року Галицький районний суд міста Львова
у складі: головуючої судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Козак Ю.
за участю представника позивача ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -
ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Також відповідачі не подали до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відтак, суд вважає, що справу можна слухати у відсутності відповідачів, який не з`явилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
У ст. 328 Цивільного кодексу України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на момент оформлення договору купівлі спірного майна) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.
Приписами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на момент оформлення договору купівлі спірного майна) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на момент оформлення договору купівлі спірного майна)).
Судом встановлено, що 13.04.2000 ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вказана квартира складалась з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа цієї квартири становила 23,8 кв. м., а житлова, згідно з технічним паспортом, становила 12,0 кв. м. і до квартири відносилась комора з підвалом площею 4 кв.м., що підтверджено техпаспортом Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації.
Станом на момент придбання вказаної вище квартири, державна реєстрація права власності на квартиру проводилася у відповідності до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 за № 121.
Згідно п. 1.5 та п. 1.6 Інструкції державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.
Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна (п. 1.7 Інструкції).
17.04.2000 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було складено техпаспорт на вказану квартиру ОСОБА_3 .
25.04.2000 Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було виготовлено реєстраційне посвідчення про те, що у м. Львові згадана квартира АДРЕСА_2 в цілому зареєстрована за ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу даної квартири.
Станом на момент розгляду справи, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 23,8 кв. м. від 13.04.2000 є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався.
Статтею 204 ЦК України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З огляду на викладене, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 23,8 кв.м.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України).
Так, 06.10.2022 року ОСОБА_3 , будучи власником вказаної вище квартири, з метою нотаріального посвідчення переходу права власності ОСОБА_2 , звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сенів Анни Богданівни.
Приватний нотаріус повідомила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про те, що нотаріальне посвідчення переходу права власності здійснити неможливо, оскільки дана квартира у червні 2021 року була відчужена на підставі договору купівлі-продажу громадянці ОСОБА_4 , що підтверджувалось інформаційною довідкою приватного нотаріуса Сенів А.Б. щодо права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження даної квартири.
10.10.2022, з метою вияснення вказаних приватним нотаріусом обставин, ОСОБА_3 звернувся до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, яким було видано Довідку № 4066-3 про те, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР БТІ та ЕО, станом на 29.12.2012, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2000.
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 362 Кримінального Кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням публічних послуг строком на 2 (два) роки; речовий доказ об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою АДРЕСА_3 вважати повернутим потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
02.11.2022 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звернулися до приватного нотаріуса та уклали Попередній договір щодо обмеження строків укладення договору купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 як Сторона-1 та ОСОБА_2 , як Сторона-2, укладаючи Попередній договір щодо обмеження строків укладення договору купівлі-продажу (основного договору) згаданої квартири, яка належить Стороні-1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2000, на умовах, встановлених цим попереднім договором, домовились також і про предмет та про ціну квартири, однак здійснити виконання зобов`язань щодо укладення договору купівлі-продажу (основного договору) станом на сьогоднішній день є неможливим з огляду на вчинення у червні 2021 року згаданих незаконних переходів права власності.
Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час незаконної реєстрації права власності за відповідачами) передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Частиною 3 ст. 10 цього Закону передбачено, що державний реєстратор, у тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстраціїсірав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Водночас у розумінні ст. 27 України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», подані відповідачами документи не є правовстановлювальними документами, на підставі яких могла бути проведена реєстрація права приватної власності.
Таким чином, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна.
Разом із цим, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 431431539 від 16.06.2025 року) станом на момент розгляду справи, власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована ОСОБА_4 .
Враховуючи, що ОСОБА_3 не надавав згоду на відчуження спірної квартири, жодних правочинів з цього приводу з відповідачами чи іншими особами не укладав, то відповідно відповідачі чи інші особи не могли набути права власності чи іншого речового права на володіння, користування та розпоряджання нерухомим майном, а саме: квартири АДРЕСА_1 загальною площею 23,8 кв. м.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності є непорушним.
Правовий режим власності визначається виключно законами України (п.7 ст.92 Конституції України).
Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України).
Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.
У ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 Земельного кодексу України).
Так, згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Частиною 1 ст. 388 ЦК України, передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України є абсолютним та не передбачає винятків.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому ст. 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 р. в справі № 914/3224/16).
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту.
У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
У постанові Верховного Суду від 27.09.2022р. у справі №910/3755/18 зазначено, що особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й балі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном».
Власник з дотриманням вимог ст.ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. в справі № 183/1617/16).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. в справі № 653/1096/16-ц).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред 'явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права - постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 р. в справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 р. по справі № 446/478/19.
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 р. у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 р. у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 р. у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.1120 1 8 п. у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 р. у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 р. у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
У постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 522/8253/18 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься тільки у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49).
Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1).
У постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду визнала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена права володіння нерухомим майном, є саме віндикаційний позов.
Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.
Як було встановлено судом, державний реєстратор Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Мудрак Євген Миколайович в ході розгляду поданих невстановленою особою документів, а саме, заяви від імені ОСОБА_5 від 16.06.2021 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтва на права власності від 29.12.1999 на вказану особу, зареєстрував 16.06.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі неповних та недостовірних документів право власності на дану квартиру, при цьому були приховані факти того, що зазначена квартира належить не ОСОБА_5 , а згідно даних ОКП ЛОР БТІ та ЕО належить ОСОБА_3 на підставі згаданого реєстраційного посвідчення від 25.04.2000, а розпорядження Львівського міського голови № 742 від 29.12.1999 не видавалось взагалі, до того ж ОСОБА_5 ні безпосередньо до ОСОБА_6 , ні у відповідний ЦНАП з вищевказаною заявою не звертався, внаслідок чого невстановлені особи шахрайським способом заволоділи згаданою квартирою ОСОБА_3 оціночною вартістю станом на 16.06.2021 778 800 грн., а надалі через день відчужили її ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Відтак, підставою для даного віндикаційного позову є встановлені судом обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на підставі вказаних вище фактів, що підтверджують право власності позивача ОСОБА_3 на витребуване майно та незаконність вибуття його з володіння позивача ОСОБА_3 , при тому, що відсутні обставини, які передбачають правомірність користування відповідачем ОСОБА_4 даним нерухомим майном.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Суд встановив, що ОСОБА_3 не надавав жодної згоди на відчуження спірної квартири, жодних правочинів з цього приводу з відповідачами чи іншими особами не укладав, відтак вказане спірне майно вибуло поза його волею, а тому відповідачі у даній справі незаконно набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 23,8 кв. м.
Пустомитівським районним судом Львівської області у справі № 450/3138/23 було встановлено, що спірна квартира вибула з власності позивача внаслідок незаконних дій ОСОБА_6 , а відтак таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з вопопіння власника поза його волею, тобто поза волею ОСОБА_3 .
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України).
Таким чином, враховуючи те, що вироком Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/3138/23 від 22.10.2024 року встановлено факт вчинення державним реєстратором Мудраком Є.М. дій, які були визнані злочинними, а саме - внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей на підставі недійсних і неіснуючих документів, без подання належної заяви та без правових підстав, внаслідок чого відбулася незаконна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_5 , ці обставини мають преюдиційне значення та не потребують додаткового доказування у цій цивільній справі.
Крім цього, зазначеним вироком також встановлено факт належності спірної квартири на праві приватної власності саме ОСОБА_3 , що також підтверджено відповідними правовстановлюючими документами договором купівлі-продажу від 13.04.2000 року та реєстраційним посвідченням від 25.04.2000 року, виданим ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».
Судом встановлено, що вибуття майна з власності ОСОБА_3 відбулося без його волі, з порушенням чинного законодавства та в результаті протиправних дій посадової особи.
Отже, зазначені обставини в силу прямої вказівки закону (ст. 82 ЦПК України) є доказаними і є підставою для задоволення вимог про витребування спірної квартири з незаконного володіння.
Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що позивач є належним власником спірної квартири; право власності не припинялося внаслідок будь-яких законних дій; спірне майно незаконно вибуло з володіння позивача.
Відтак, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є такою, що вибула з володіння позивача поза його волею, що, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, є підставою для витребування майна у набувачів.
Відповідачі, у свою чергу, не подали суду належних доказів на спростування вимог позивача, а тому суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог.
Щодо судового збору, суд зазначає наступне.
Позивач заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору в розмірі 7 788,00 грн., оскільки його майновий стан не дозволяє сплатити йому судовий збір у розмірі, що визначений законодавством.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У межах кримінального провадження № 450/3138/23 експертом проведено оцінку квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якої вартість зазначеного об`єкта нерухомого майна становить 778 800 грн.
Враховуючи вартість об`єкта позову у розмірі 778 800 грн. 00 коп., розмір судового збору за подання даної позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 7 788,00 грн.
Відповідно до змісту ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Згідно змісту ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом.
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 .
З 2023 року позивач не працює та крім пенсії не отримує жодних доходів, про що свідчить довідка форми ОК-7.
З огляду на вищевказане, розмір судового збору в розмірі 7 788,00 грн., є для позивача об`єктивно обтяжливим та таким, що не відповідає його фактичному майновому стану.
Ч. 4 ст. 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду.
Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необгрунтованих позовів.
Таким чином, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, беручи до уваги наявність належних та достатніх підстав та доказів того, що майновий стан позивача не дозволяє йому сплатити судовий збір у розмірі, що визначений законодавством, суд вважає, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_3 від сплати судового збору.
Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -
Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 7788,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 03.11.2025.

Суддя І.Р.Волоско