ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/474/25

Головуючий у першій інстанції Карпинська Н. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1530/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне підприємство «АКАУНТ&ЛОУЕР»,

розглянув у порядку письмового провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «АКАУНТ&ЛОУЕР» на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2025 року (ухвалене у м. Городня, проголошено о 14 год. 11 хв, повний текст складено 14 липня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АКАУНТ&ЛОУЕР» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, внесення запису до трудової книжки та про видачу трудової і медичної книжки

У С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР», в якому просив стягнути із відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за грудень 2024 року компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2024 року по 02 січня 2025 року, середній заробіток за час затримки розрахунку з 02 січня 2025 року по день фактичного розрахунку; зобов`язати відповідача внести до трудової книжки запис про прийняття на роботу з 01 квітня 2024 року та видати трудову і медичну книжки; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 15 000 грн, завдану систематичним мобінгом.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 01 квітня 2024 року по 02 січня 2025 року працював на посаді офіціанта ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР». Всупереч вимогам ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні позивачу не виплачено всіх належних сум, зокрема, заробітної плати за грудень 2024 року, компенсації за невикористану відпустку за весь період роботи з 01 квітня 2024 року по 02 січня 2025 року, не видано трудову і медичну книжки, а також неправомірно зазначено дату його прийняття на роботу «13 серпня 2024 року», замість фактичної «01 квітня 2024 року». У зв`язку з невиплатою з вини роботодавця належних при звільненні сум відповідно до положень ст. 117 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Указував, що протягом усього періоду роботи зазнавав мобінгу з боку керівництва, що проявлялось у використанні нецензурних висловлювань щодо нього, погрозах невиплати заробітної плати та приниженні його гідності. Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінив у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто із ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» на користь ОСОБА_1 16 375,12 гривень, що включає: 6 160 грн заборгованість по заробітній платі за грудень 2024 року, 397,42 грн заборгованість по заробітній платі за січень 2025 року, 1 817,70 грн компенсацію за невикористану відпустку за період із 01 квітня 2024 року по 02 січня 2025 року, 8 000 грн середній заробіток за період із 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року, із утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. У задоволенні позовних вимог про стягнення із ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 15 000 грн, внесення запису до трудової книжки та про видачу трудової і медичної книжки відмовлено. Стягнуто із ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» на користь держави судовий збір за вимогою майнового характеру в сумі 3 028 грн.

В апеляційній скарзі ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР», посилаючись на неповно з`ясовані обставини справи, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача 8 000 грн середнього заробітку та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правова конструкція ст. 117 КЗпП України ґрунтується на наявності саме вини в діях роботодавця, як умови для стягнення в примусовому порядку невиплачених сум. Попередня поведінка позивача, яка полягає у навмисному неотриманні ОСОБА_1 належних до виплати грошових коштів, виключає вину в діях ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР», як підставу для стягнення середнього заробітку за період з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року.

Скаржник звертає увагу суду на те, що керівництво підприємства неодноразово повідомляло позивача про необхідність отримання належних до виплати сум. Вважає, що районний суд помилково стягнув середній заробіток, визначивши його період з дня звільнення позивача до пропозиції відповідача від 31 січня 2025 року отримати належні до виплати суми. Отримати кошти можливо було лише шляхом вчинення дій позивачем і ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» неодноразово вживало заходи, направлені на проведення повного розрахунку з позивачем, і раніше 31 січня 2025 року.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2024 року та січень 2025 року, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди, внесення запису до трудової книжки та про видачу трудової і медичної книжок сторонами не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, колегія суддів переглядає рішення суду у цій справі лише в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року в сумі 8 000 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з невиплатою з вини роботодавця належних при звільненні сум відповідач відповідно до ст. 117 КЗпП України має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за 6 місяців. Районний суд визначив, що середній заробіток належить стягнути за період, який тривав від дня звільнення ОСОБА_1 до вжиття відповідачем заходів, спрямованих на погашення заборгованості, тобто за період з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» (а.с. 5, 6).

Згідно з наказом № 16 від 02 січня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

16 січня 2025 року, 07 лютого 2025 року ОСОБА_1 звертався з листами до директора ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» Шматок Т.В. з проханням видати йому трудову та медичні книжки; надати копії наказів про прийняття та звільнення із займаної посади, копію особової справи, включаючи всі додатки, в тому числі заяву на прийняття; провести із ним остаточний розрахунок із зазначенням виплат, які йому належить та виплатити середній заробіток. ОСОБА_1 просив нараховану суму виплат перерахувати за наданими ним реквізитами, а також роз`яснити несплату єдиного соціального внеску за час перебування у трудових відносинах з ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» (а.с. 7, 9).

У листі Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 31 січня 2025 року зазначено (а.с. 12-13), що на підставі звернень ОСОБА_1 від 03 та 06 січня 2025 року управлінням в межах компетенції проведено плановий захід державного нагляду (контролю) у ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР». Установлено, що в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено всі належні від підприємства суми, а саме заробітна плата за грудень 2024 року, за січень 2025 року, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, які нараховані і належать до виплати. Тим самим було допущено порушення вимог ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Стосовно невидачі в день звільнення трудової книжки та можливого вчинення відносно ОСОБА_1 мобінгу на робочому місці повідомлено, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У листі зазначено, що з урахуванням окремого доручення Державної служби України з питань праці від 04 травня 2022 року № Д-75/1/4.1-22 щодо консультаційної підтримки роботодавців та попередження порушення прав працівників, Міжрегіональним управлінням надіслано інформаційно-роз`яснювальний лист на адресу ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» з роз`ясненням норм чинного законодавства про працю та вимогою про надання відповідної інформації, документів та інших матеріалів по суті викладених у зверненні ОСОБА_1 питань.

За результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) керівнику ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» ОСОБА_2 видано припис про усунення порушення законодавства про працю, відносно неї складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП.

31 січня 2025 року ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» адресувало ОСОБА_1 повідомлення з проханням терміново протягом 3 робочих днів з`явитися до офісу підприємства для отримання належних виплат (а.с. 11).

Постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2025 року у справі № 732/174/25, яке набрало законної сили 24 лютого 2025 року, накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с. 14-15).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Суд, установивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі ст. 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У справі встановлено, що наказом ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» № 16 від 02 січня 2025 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення позивача існувала заборгованість роботодавця по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, що підтверджено матеріалами справи та не заперечується роботодавцем за доводами апеляційної скарги. Наведене стало підставою для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2024 року в сумі 6 160 грн, заборгованості по заробітній платі за січень 2025 року в сумі 397,42 грн та компенсації за невикористану відпуску за період з 01 квітня 2024 року по 02 січня 2025 року в сумі 1 817,70 грн.

Не погодившись з рішенням суду та заперечуючи проти позову в частині стягнення середнього заробітку за період з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року, ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» наголошувало на відсутності вини підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум в день звільнення через поведінку ОСОБА_1 , яка полягала у навмисному неотриманні належних йому до виплати сум.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 скерував 06 січня 2025 року та 07 лютого 2025 року до ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» листи з проханням провести з ним остаточний розрахунок, належний при звільненні, а також 03 та 06 січня 2025 року звертався до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо порушення відповідачем законодавства про працю.

Після видачі керівнику ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» ОСОБА_2 припису на усунення порушення законодавства про працю, складення відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення на підставі за ч. 1 ст. 41 КУпАП, 31 січня 2025 року роботодавцем направлено ОСОБА_1 повідомлення з проханням терміново протягом 3 робочих днів з`явитися до офісу підприємство для отримання належних виплат. Повідомлення ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» від 31 січня 2025 року отримано ОСОБА_1 і додано до позову в обґрунтуванні заявлених вимог.

Зважаючи на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР» почало вживати заходи, спрямовані на погашення заборгованості, лише після 31 січня 2025 року. Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги роботодавця про неодноразове намагання відповідача здійснити повний розрахунок з ОСОБА_1 і раніше 31 січня 2025 року.

Доєднані відповідачем до апеляційної скарги скріншоти листування, які, на думку ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР», свідчать про бажання роботодавця здійснити з ОСОБА_1 розрахунок раніше, ніж встановив суд першої інстанції, не містять інформації щодо дат листування та не підтверджують, що одна з осіб, яка листувалась, була офіційним представником роботодавця, а іншим кореспондентом був позивач. Крім цього, наведені скріншоти є новими доказами, які не були предметом розгляду суду першої інстанції. Роботодавець не просить приєднати їх до матеріалів справи та не наводить доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Отже, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній доказами, які належно досліджені судом першої інстанції та яким надано правову оцінку.

Таким чином, доводи скаржника про те, що попередня поведінка позивача полягала у навмисному неотриманні належних до виплати грошових коштів, що виключає наявність вини в діях ПП «АКАУНТ&ЛОУЕР», як підстави для стягнення середнього заробітку за період з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року, не знайшли підтвердження з огляду на наведені вище обставини.

Отже, суд першої інстанції правильно здійснив розрахунок середнього заробітку, визначивши період непроведення розрахунку роботодавцем від дня звільнення ОСОБА_1 до вжиття відповідачем заходів, спрямованих на погашення заборгованості, що підтверджені належними доказами у справі, який тривав з 03 січня 2025 року по 03 лютого 2025 року.

З урахуванням викладеного вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «АКАУНТ&ЛОУЕР» залишити без задоволення, а рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко