Справа № 127/9847/25
Провадження 2/127/1834/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача прокурора Колівошко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 17.10.2018 прокуратура Харківської області відкрила кримінальне провадження № 0001271 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 367 і ч. 2 ст. 382 КК України щодо неправомірних дій слідчого прокуратури Горгуля Д.В. під час імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000136. Численні слідчі, халатно ставлячись до своїх посадових обов`язків, не провівши необхідні слідчо-процесуальні дії у кримінальному провадженні № 0001271, направлені на встановлення істини, так і не усунувши недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів від 04.02.2019, від 26.07.2019, від 10.10.2019, від 22.02.2021, від 20.12.2021 та від 13.07.2023, продублював тексти раніше винесених постанов, скасованих ухвалами суду, виносили невмотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження № 0001271, виклавши в них свідомо недостовірні доводи, копії яких навмисно не спрямовували на адресу позивача. Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0001271 здійснювала прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Я.В., яка, на думку позивача, увійшовши у злочинну змову із слідчими, спільно з ними зайнялась невластивою для цих посадових осіб діяльністю укриттям посадових злочинів навмисне скоєних фігурантом у справі, і протягом тривалого часу тільки імітує розслідування та нагляд у кримінальному провадженні № 0001271, тим самим грубо порушивши, зокрема, ст.ст. 28, 36, 220 КПК України. На думку позивача, прокурор Старченко Я.В. розуміла суспільно шкідливий характер своїх діянь або бездіяльності, передбачала їх суспільно шкідливі наслідки і свідомо допускала їх настання. Позивач зазначив, що своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні № 0001271 у спосіб, який вочевидь для позивача демонструє ігнорування його доводів, прокурор Старченко Я.В. заподіяла йому, як потерпілому, моральну шкоду. Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що кримінальне провадження за заявою позивача було відкрито ще 17.10.2018 та станом на час подачі позову тривало понад 77 місяців. Зазначений строк не можна вважати розумним строком у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоб право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним. Протягом вказаного часу прокурор Старченко Я.В. відповідно до вимог КПК України мала б прийняти відповідне процесуальне рішення. Позивач зазначив, що у зв`язку із тривалістю кримінального провадження він змушений відвідувати орган досудового розслідування та суд, звертатись з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. Підставою відшкодування шкоди є факт систематичної тривалої бездіяльності та прийняття відповідачем рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви про злочин способом, який вочевидь для позивача свідчить про ігнорування його доводів про протиправну бездіяльність, надмірну тривалість досудового розслідування.

Вищевикладене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогою про стягнення на його користь з Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 520 000, 00 гривень.

Ухвалою суду від 01.04.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ; запропоновано відповідачу надати суду відзив, а третій особі - письмові пояснення щодо позову та/або відзиву, а також докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 01.04.2025 та позовну заяву з доданими до неї документами було надіслано відповідачу, зокрема для вручення третій особі, до електронного кабінету. Ухвалу суду було доставлено до електронного кабінету відповідача 02.04.2025 о 02 год. 10 хв., а позовну заяву із доданими до неї документами 04.04.2025 о 19 год. 21 хв., що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних документів. (а.с. 85-86)

Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, були належним чином повідомленими про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 01.04.2025 вважається врученою відповідачу та третій особі 02.04.2025.

30.04.2025 на адресу суду надійшов відзив Харківської обласної прокуратури.

Ухвалою суду від 01.05.2025 вищевказаний відзив на позовну заяву залишено без розгляду; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.

У строк, встановлений ухвалою суду від 01.04.2025, на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 письмові пояснення на позов не надійшли.

21.07.2025 судом прийнято до розгляду в якості доказів подані позивачем разом із клопотанням від 13.06.2025 документи, а також надану в засіданні ухвалу суду від 22.05.2025, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яка занесена до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 21.07.2025 підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 повторно не з`явилась, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України була належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Від третьої особи на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у її відсутність не надходили. Таким чином, третя особа не з`явилась в судове засідання без поважних причин.

Позивач та представник відповідача не заперечували щодо розгляду справи у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Враховуючи думку позивача та представника відповідача, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання).

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позову, аргументуючи його необґрунтованістю та безпідставністю. Так, представник прокуратури зауважила, що ухвали слідчих суддів про скасування постанов про закриття кримінального провадження жодним чином не доводять вину прокуратури, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з процесуальними рішеннями слідчих. На думку представника прокуратури, позивач не довів наявності шкоди, протиправності дій та/або бездіяльності Харківської обласної прокуратури, вини та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

17 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001271 було внесено за заявою ОСОБА_1 відомості про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст.365, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України, на виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.10.2018.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням вищевказаного кримінального провадження здійснювала прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Яна Василівна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до Харківської обласної прокуратури із клопотаннями та скаргами, зокрема, до суду на дії слідчих та прокурора у вищевказаному кримінальному провадженні.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.12.2018 старшим слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Петрушко Д.В., 26.02.2019 слідчим ОСВ Першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінським О.В., 29.08.2019 старшим слідчим Першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Малінкою В.Є., 29.06.2020 слідчим Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві Соломенцевим Р.В., 10.06.2021 слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Авдєєвою Н.Г., 06.03.2022 старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Кравченко Т.О. і 06.09.2024 слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Клименко Д.О. були винесені постанови про закриття кримінального провадження № 0001271, які ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.02.2019, від 26.07.2019, від 10.10.2019, Октябрського районного суду м. Полтави від 22.02.202, Ленінського районного суду м. Харкова від 20.12.2021, від 13.07.2023 і Салтівського районного суду м. Харкова від 22.05.2025 за скаргами ОСОБА_1 було скасовано. (а.с. 9-11зв., 16-16зв., 19-27, 31-37, 40-42, 148-149)

Вищевказане підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним.

Так, ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.02.2019 по справі № 646/9220/18 встановлено, що слідчим в ході досудового розслідування не проведено жодної слідчої дії, постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 19.12.2018 є необґрунтованою, винесена без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, які згідно вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та надання їм належної правової оцінки, а зміст оскаржуваної постанови не відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.07.2019 по справі № 646/9220/18 встановлено, що оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження від 26.02.2019 обґрунтована лише допитом особи щодо якої було подано заяву про кримінальне правопорушення. При цьому заявник не допитувався, судове рішення з приводу невиконання якого повідомлено про злочин не досліджувалося. Слідчий суддя прийшов до висновку, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, винесена без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, які згідно вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та надання їм належної правової оцінки, а зміст оскаржуваної постанови не відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.10.2019 по справі № 646/9220/18 встановлено, що слідчим на момент прийняття постанови про закриття кримінального провадження від 29.08.2019 не усунуто в повному обсязі недоліки слідства, зазначені в ухвалі слідчого судді від 26.07.2019. Слідчий суддя прийшов до висновку, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, винесена без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, які згідно вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та надання їм належної правової оцінки, а зміст оскаржуваної постанови не відповідає вимогам ст. 110 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 22.02.2021 по справі № 554/1011/20 в ході розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження від 29.06.2020 встановлено, що закриваючи кримінальне провадження, слідчим не дотримано вимог закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, зокрема, не допитано ОСОБА_1 , а тому, доводи особи, яка подала скаргу, в своїй переважній більшості є обґрунтованими. Слідчий суддя прийшов до висновку, що слідчий передчасно прийняв рішення про закриття кримінального провадження, не дослідивши всіх обставин, не виконавши всіх необхідних дій для розслідування кримінального правопорушення, а також ураховуючи те, що існує ряд нез`ясованих обставин для всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх фактів по кримінальному провадженню.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 20.12.2021 по справі № 642/8693/21 в ході розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження від 10.06.2021 встановлено, що слідчим Авдєєвою Н.Г. не були виконані ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова та Октябрьского районного суду м. Полтави від 10.10.2019 та 22.02.2021; слідчим не виконано всіх необхідних слідчих дій, направлених на всебічне, об`єктивне та неупереджене досудове розслідування та перевірку фактів по кримінальному провадженню № 0001271, оцінку здобутим доказам.

Також, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 13.07.2023 по справі № 642/8693/21 в ході розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження від 06.03.2022 встановлено, що слідчим Кравченко Т.О. не були в повній мірі виконані ухвали слідчих суддів Октябрьского районного суду м. Полтави та Ленінського районного суду м. Харкова, якими були скасовані попередні постанови слідчих про закриття кримінального провадження № 0001271; слідчим не виконано всіх необхідних слідчих дій, направлених на всебічне, об`єктивне та неупереджене досудове розслідування та перевірку фактів по кримінальному провадженню № 0001271, оцінку здобутим доказам.

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 22.05.2025 по справі № 643/7339/25 в ході розгляду скарги ОСОБА_1 на постанову про закриття кримінального провадження від 06.09.2024 встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 20.12.2021 по справі № 642/8693/21, якою скасовано попередню постанову слідчого про закриття вказаного кримінального провадження від 10.06.2021, однією з підстав для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження стало те, що слідчим не були виконані ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова та Октябрського районного суду м. Полтави від 10.10.2019 та 22.02.2021, щодо не дослідження в ході досудового розслідування судового рішення, з приводу невиконання якого були внесені відомості до ЄРДР та допиту заявника ОСОБА_1 тощо; як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0001271 від 17.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст.365, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України після ухвалення слідчим суддею Ленінського районного суду м. Харкова 20.12.2021 ухвали про скасування постанови слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Авдєєвої Н.Г. від 10.06.2021 про закриття кримінального провадження, слідчим не проведено жодної слідчої (розшукової) дії, направленої на повноту досудового розслідування та не зважаючи на це, 06.09.2024 винесено постанову про закриття кримінального провадження; в постанові старшого слідчого про закриття кримінального провадження не необґрунтовано та не зазначено, на підставі яких проведених слідчих та процесуальних дій або наявних доказів у справі, він прийшов до висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зокрема, практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»). За таких умов слідчий суддя прийшов до висновку, що досудове розслідування не можна вважати повним та ефективним, а оскаржувану постанову законною і обґрунтованою, отже постанова слідчого має бути скасована.

Крім того, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 26.02.2020 по справі № 554/1011/20 було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Соломенцева Р.В. у розгляді клопотання від 03.01.2020 про направлення окремого доручення оперативній службі Харківської області про допит його в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 0001271 та видачі пам`ятки про права та обов`язки потерпілого і зобов`язаного слідчого розглянути дане клопотання. (а.с. 12-12зв.)

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 24.04.2020 по справі № 554/3479/20 встановлено, що права та обов`язки потерпілого виникли у заявника ОСОБА_1 з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР 17.10.2018. Так, судом було скасовано постанову від 13.03.2020 слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Полтаві Соломенцева Р.В. про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0001271 від 17.10.2018 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст.365, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України.

Також з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, вбачається, що ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 02.10.2025 по справі № 643/16875/25 постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, Соломенцева Р.В. від 28.08.2020 про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0001271 від 17.10.2018 було скасовано. В ході розгляду скарги ОСОБА_1 суд прийшов до висновку, що викладені в скарзі обставини у сукупності з матеріалами кримінального провадження та змістом оскаржуваної постанови дають слідчому судді підстави вважати, що скарга має бути задоволена з погляду на таке: згідно з ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Частина 5 статті 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що … заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині 1 цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді. В оскаржуваній постанові слідчий не зазначив жодної очевидної та достатньої підстави вважати, що заява ОСОБА_1 про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині 1 цієї статті. Посилання на відсутність ознак завдання ОСОБА_1 реальної, матеріальної істотної шкоди, доказів завдання шкоди за умови не проведення жодної слідчої дії та, насамперед, допиту заявника, під час якого останній може повідомити органу досудового розслідування як про обставини завдання йому шкоди, так і про її розмір, не вказує на очевидність та достатність підстав вважати, що заява ОСОБА_1 про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди.

18 квітня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000603 було внесено на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2024 по справі № 757/56363/23-к за заявою ОСОБА_1 від 13.11.2023 відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366, 367, ч. 3 ст. 382 і ч. 1 ст. 396 КК України, слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Авдєєвою Н.Г. та процесуальним прокурором Харківської обласної прокуратури Старченко Я.В. (а.с. 59-62)

Позивач стверджує, що надмірна тривалість досудового розслідування, невизначеність, порушення розумних строків і бездіяльність процесуального керівника - прокурора Старченко Я.В., яка не вживала належних заходів для відновлення його прав як потерпілого, завдали йому моральної шкоди.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

У відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 01.04.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи нижченаведене.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний: 1) виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень; 2) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом; 3) діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 4) додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 800/513/17 визначила, що службовими обов`язками працівника прокуратури слід вважати нормативно визначені вид та міру необхідної поведінки, котра забезпечує реалізацію завдань, поставлених перед прокуратурою суспільством і державою, та повноважень, наданих для ефективного здійснення професійних обов`язків.

Тобто поняттям «службові обов`язки» охоплюються обов`язки прокурора при виконанні покладених на прокуратуру функцій, що пов`язані зі статусом прокурора.

Неналежним виконанням службових обов`язків є здійснення прокурором покладених на нього обов`язків із порушенням законів та підзаконних актів (не такою мірою, як того вимагають інтереси служби), що призвело чи може призвести до суспільно негативних наслідків.

Статус прокурора та повноваження прокурора з виконання покладення на нього функцій, визначені розділами ІІІ, IV Закону України «Про прокуратуру» та ст. 36 КПК України.

Процесуальне керівництво прокурора досудовим розслідуванням полягає в тому, що він, реалізуючи свої наглядові повноваження, забезпечує виконання органами досудового розслідування вимог закону, які визначають підстави та процесуальний порядок проведення ними слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень.

У Рекомендаціях Rec (2000) 19 Комітету міністрів Ради Міністрів Ради Європи державам-членам щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя, серед іншого, визначено, що при виконанні своїх обов`язків прокуратури повинні: а) справедливо, неупереджено й об`єктивно виконувати свої функції; б) поважати і намагатися захищати права людини, як це викладено в Конвенції; в) намагатися гарантувати якнайшвидшу дієвість системи кримінального судочинства.

В ході розгляду даної справи судом встановлено факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб прокуратури Харківської області щодо проведення необхідної перевірки заяви позивача про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 0001271 за його заявою, неодноразове прийняття слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів. Такі факти підтверджуються численними судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Суд відхиляє доводи представника Харківської обласної прокуратури про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора) про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме надмірна тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 0001271, що спростовує заперечення відповідача.

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Через сім років після відкриття кримінального провадження № 0001271 воно все ще триває, а обставини подій залишаються повністю не з`ясованими. Надмірна тривалість провадження порушила вимогу «розумного строку».

Проведення досудового розслідування у розумні строки є безумовним службовим обов`язком прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Міжнародна гарантія правового захисту означає, що держава несе основний обов`язок із захисту прав людини в межах правової системи. Стаття 1 Конвенції зобов`язує договірні держави «гарантувати» права й свободи, передбачені Конвенцією. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом ст. 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, можливо, через поєднання наявних засобів правового захисту. Фактично, навіть якщо окремо жоден засіб правового захисту, доступний особі, не відповідатиме вимогам ст. 13 Конвенції, сукупність засобів правового захисту, наданих національним законодавством, може вважатися «ефективною» за змістом цієї статті. Щоб вважатися ефективним, і, таким чином, відповідати ст. 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист». Результатом такого провадження може бути, зокрема, завершення, зміна, незастосування чи скасування оскаржуваних дій або присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Принцип ефективності передбачає також, що процедура забезпечення внутрішніх засобів правового захисту не може невиправдано ускладнюватися діями чи бездіяльністю органів відповідної держави (§ 70 рішення ЄСПЛ у справі «Алтун проти Туреччини» (Altun v. Turkey) від 01.06.2004).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Відповідно до положень чинного законодавства України вищевказане є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, яке здійснюється незалежно від вини органу державної влади та/або посадової або службової особи цього органу.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.02.2021 у справі № 362/15/16-ц, від 21.07.2021 у справі № 646/7015/19, від 01.12.2021 у справі № 308/14232/18, від 23.02.2022 у справі № 646/5368/19, від 13.09.2023 у справі № 757/62500/16-ц, від 06.03.2024 у справі № 398/3747/22, від 11.04.2024 у справі № 335/12338/19, від 22.05.2024 у справі № 757/30529/22, від 31.07.2024 у справі № 183/960/23, від 30.09.2024 у справі № 201/227/23, від 02.10.2024 у справі № 554/2588/23, від 31.10.2024 у справі № 463/1700/21.

Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ст. 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.ст. 1173-1176 ЦК України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Суд зауважує також, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування та/або посадовою або службовою особою цього органу прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку органів державної влади прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних рішень, бездіяльність, інтенсивність дій, їх тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Судом встановлено наявність спричинення посадовою особою Харківської обласної прокуратури прокурором Старченко Я.В. моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження № 0001271, неодноразовим прийняттям слідчими прокуратури рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів, тривалою невизначеністю правовідносин і вимушеною необхідністю відстоювати свої законні права та інтереси в судовому порядку. Внаслідок порушення вимог «розумних строків» кримінального провадження, необхідністю звернення із відповідними заявами, клопотаннями і скаргами, вимушеного відвідування органів досудового розслідування та суду, ініціювання проваджень у справі про протиправність рішень відповідача і зобов`язання його до вчинення дій, позивач змушений був переживати страждання доводячи порушення своїх законних прав та інтересів.

Судом враховано характер моральних страждань ОСОБА_1 , глибину його психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Водночас судом не встановлено внаслідок правовідносин, що виникли саме у цій справі, істотності вимушених змін у житті позивача. Хоча безумовно, враховуючи вік заявника, його стан здоров`я (переніс оперативне втручання внаслідок онкологічного захворювання, є інвалідом 2 групи, йому протипоказані психоемоційні навантаження, особа потребує стороннього догляду), встановлені судом в ході розгляду справи обставини призвели до змін звичайного ритму життя позивача, вплинули на його психоемоційний стан, спричинивши переживання (страждання).

При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Суд звертає увагу що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Вищевказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21.

Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні його турботи і хвилювання, пов`язані з неправомірними діями (бездіяльністю) відповідача (надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження № 0001271) і їх наслідками, важливості для позивача питань з якими він звертався до відповідача для вирішення, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення відповідача до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 5 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони.

У відповідності до ч. 1 ст. 1173 і ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або посадовою/службовою особою цього органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів/цієї особи.

За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду.

У цій справі відповідачем є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Харківська обласна прокуратура, яка є юридичною особою публічного права і дії посадової особи якої призвели, на думку позивача, до порушення прав останнього.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас, залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

На вищевказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, Верховний Суд в постановах від 22.07.2020 у справі № 295/711/19, від 26.05.2021 у справі № 522/3067/18.

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (ч. 5 ст. 265 ЦПК України).

Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат; 6) дату складення повного судового рішення (ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, Верховним Судом у постановах від 22.12.2021 у справі № 202/1722/19-ц, від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20, від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини спричинення шкоди, вимоги розумності і справедливості, а також положення ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації моральної шкоди 5 000, 00 гривень. В задоволенні решти вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищевикладене та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про прокуратуру», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 2, 3, 11, 12, 15, 16, 23, 167, 170, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10 - 13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000, 00 гривень у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 ; місце проживання задеклароване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 .

Харківська обласна прокуратура: ; місцезнаходження: м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4.

Рішення суду складено 03.11.2025.

Суддя