Єдиний унікальний номер судової справи: 490/5541/24
Провадження № 22-ц/812/1836/25 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

03 листопада 2025 року м. Миколаїв справа № 490/5541/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником адвокатом Ремешевським Євгеном Анатолійовичем на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Шолох Л.М., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Ремешевського Є.А., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 95 133,00 грн та витрат на правничу допомогу 6000 грн.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що з 10 жовтня 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року.

Під час шлюбу в них, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з позивачкою і перебуває на її утриманні.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено позовні вимоги про стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 700,00 грн. В подальшому рішенням того ж суду від 13 березня 2019 року по справі суму аліментів на утримання дитини, що підлягає стягненню з відповідача, було збільшено до 1 750,00 грн на місяць.

На виконання рішення суду, 17 червня 2019 року було видано виконавчий лист №490/3804/18, який перебував на виконанні в Центральному ВДВС у м. Миколаєві.

У зв`язку з неналежним виконанням рішення суду у відповідача утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка з квітня 2019 року по квітень 2024 року становила 95 133,00 грн, яку він погасив лише 18 квітня 2024 року.

Позивач вважала, що оскільки відповідач допустив прострочення сплати аліментів, не дотримався належної дисципліни щодо їх сплати, то вона в порядку визначеному частиною першою статті 196 СК України має правові підстави для стягнення із відповідача неустойки (пені) за весь період прострочення сплати аліментів.

У відзиві на позов ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Чуб Т.В. просив відмовити у задоволенні позову з огляду на відсутність його вини в утворенні заборгованості у період з 01 квітня 2019 року по 18 квітня 2024 року. Зазначав, що аліменти сплачувались відповідачем у серпні-листопаді 2019 року. У подальшому на території України було встановлено карантин для запобігання поширенню короновірусної хвороби COVID-19, у зв`язку з чим він втратив роботу та не мав доходу. З 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України у зв`язку з чим введено воєнний стан. З огляду на це, відповідач разом із своєю сім`єю виїхав на тимчасове проживання до іншої області України, де не мав можливості працевлаштуватися та отримувати дохід.

Для стабілізації свого матеріального становища, налагодження життя відповідач та його нова дружина отримували кредитні кошти, що надало змогу розрахуватися з боргами, сплачувати аліменти. Родина відповідача має статус багатодітної сім`ї. Матеріальне становище не можна вважати стабільним та достатнім. Крім того, наголошував, що позивачка має стабільне матеріальне становище. Вважав, що стягнення з нього пені, буде надмірним тягарем, який призведе до суттєвого погіршення його матеріального становища та матеріального забезпечення неповнолітніх дітей. Розмір витрат на правничу допомогу вважав неспівмірним складності справи.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідний період утворилася з вини платника аліментів матеріали справи не містять. Суд врахував, що відповідачем вживалися заходи для його працевлаштування, вчинено дії щодо погашення заборгованості по аліментам.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Ремешевського Є.А., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що в рішенні суду в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначено жодного доказу, на підставі якого судом встановлено відсутність вини відповідача в утворенні заборгованості по сплаті аліментів.

Вказувала, що посилання відповідача на наявність карантинних обмежень не заслуговує на увагу, оскільки заборгованість відповідача по аліментах існувала з 01 квітня 2019 року, а карантин було запроваджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року. Військова агресія російської федерації також не може автоматично свідчити про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, оскільки ця обставина негативно впливає на всіх учасників правовідносин.

Твердження відповідача про погашення боргу по аліментах за рахунок кредитних коштів також не відповідає дійсності, оскільки доказів отримання кредитних коштів за наданими копіями кредитних договорів відповідач не надав. При цьому зазначені договори укладені 09 травня 2024 року та 18 червня 2024 року, а погашення аліментів відповідач здійснив 18 квітня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, наполягаючи на відсутності його вини в утворенні заборгованості по аліментах, посилаючись на скрутне матеріальне становище його сім`ї через відсутність можливості працевлаштування у спірний період, стан його здоров`я та здоров`я його новонародженої дитини, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та вжиття ним заходів щодо погашення заборгованості по аліментам. Також не погоджувався з відшкодуванням витрат на правничу допомогу, та з урахуванням незначної складності справи та не співмірності витрат, просив зменшити їх розмір на 100%.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 10 жовтня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року.

Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з позивачкою.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 присуджено стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 700,00 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2019 року суму аліментів на утримання дитини, що підлягає стягненню з відповідача було збільшено до 1 750,00 грн на місяць.

24 червня 2019 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження ВП №59398906 з примусового виконання виконавчого листа №490/3804/18, виданого 07 червня 2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1750 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили (15 квітня 2019 року) і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом №490/3804/18, виданого 07 червня 2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за період часу квітень 2019 року березень 2024 року становить 95 133,00 грн.

З розрахунку убачається, що з грудня 2019 року відповідач повністю не сплачував аліменти, а у квітні 2024 року погасив заборгованість, сплатив 96 883,00 грн. У період з серпня 2019 року по листопад 2019 року включно здійснювалися відрахування грошових коштів на рахунок сплати аліментів: у серпні 2019 року - 998 грн, у вересні 2019 року - 979 грн, у жовтні 2019 року - 1 995 грн та у листопаді 2019 року - 1 895 грн.

Відповідно до довідки, сформованої Миколаївською філією Миколаївського обласного центром зайнятості, ОСОБА_1 перебував на обліку, як безробітний з 30 травня 2019 року по 18 листопада 2019 року.

Згідно посвідчення НОМЕР_1 нова сім`я відповідача має статус багатодітної.

Відповідач є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з розрахунком пені за прострочення сплати аліментів, який надано представником позивача, станом на квітень 2024 року сума пені становить 99 634,33 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України).

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Згідно зі статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

За змістом частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частин третьої, восьмої та дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить відповідні тимчасові обмеження - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення змісту статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначив, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 у справі №661/905/19 зазначив: ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів у відповідний період утворилася з вини платника аліментів матеріали справи не містять. Суд врахував, що відповідачем вживалися заходи для його працевлаштування, вчинено дії щодо погашення заборгованості по аліментам.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки він не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції не зазначив, якими саме доказами підтверджується факт того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась не з вини відповідача, на підставі чого дійшов вказаного висновку, також не зазначено, чим доведено відповідачем вжиття усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів.

Аналізуючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не довів як відсутності вини у виникненні заборгованості по аліментах, так і вжиття ним заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів у визначеному судом розмірі.

Відповідач не спростував презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Матеріали справи не містять переконливих доказів, що матеріальний стан відповідача не дозволяв йому сплачувати своєчасно та в повному обсязі щомісячні платежі по аліментах на підставі вищевказаного судового рішення.

Безробіття не є підставою для несплати аліментів. Відсутність офіційної роботи чи статус безробітного, а також набуття статусу багатодітної сім`ї платника аліментів, не скасовує обов`язку платити аліменти.

Наразі, як і у період запровадження загальнонаціонального карантину в Україні, так і у довоєнний період, безробітні боржники зобов`язані сплачувати аліменти. При цьому як встановлено заборгованість з аліментів виникла ще до оголошення на території України карантину та правового режиму воєнного стану.

Доказів щодо стану здоров`я платника аліментів матеріали справи не містять.

Народження у відповідача дитини 22 березня 2025 року не спростовує його вину у виникненні заборгованості по аліментам, оскільки обставини, які перешкоджали своєчасній сплаті аліментів, повинні існувати на час виникнення заборгованості, яка утворилася з квітня 2019 року по березень 2024 року.

Отже зміна сімейного стану, погіршення фінансового становища платника аліментів, народження іншої дитини, наявність дружини, яка потребує фінансової допомоги, самі по собі не є підставою для невиконання обов`язку з утримання дитини, а тому не виключають вину боржника у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Враховуючи, що аліменти є власністю дитини, посилання на більш стабільне матеріальне становище матері дитини є необґрунтованим, а стягнення неустойки сприятиме захисту інтересів дитини, її права на належний рівень життя та належне виконання зобов`язання зі сплати аліментів боржником надалі.

Щодо розрахунку пені по аліментах з квітня 2019 року по березень 2024 року.

Так, у постанові у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Розмір заборгованості зі сплати аліментів відповідач не оспорював.

Твердження відповідача про те, що борг ним повністю сплачено та заборгованість зі сплати аліментів відсутня апеляційний суд відхиляє, оскільки пеня нараховується з моменту прострочення зобов`язання і її нарахування не залежить від того, що борг було сплачено в майбутньому.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_1 у простроченні сплати аліментів об`єктивно наявна та вбачається з матеріалів справи, оскільки останній знав про існування судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів, натомість з квітня 2019 року нерегулярноздійснював платежі в рахунок погашення боргу по аліментам, а з грудня 2019 року до 18 квітня 2024 року взагалі не здійснював платежі в рахунок погашення боргу по аліментам.

Відповідач у добровільному порядку не вжив заходи щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів.

Отже, суд першої інстанції помилково зазначив про відсутність вини відповідача у наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Використовуючи вищенаведені правила для обрахунку пені зі сплати аліментів, апеляційний суд бере за основу наданий розрахунок державного виконавця заборгованості за аліментами.

Згідно вказаного розрахунку заборгованість відповідача за період з квітня 2019 року по березень 2024 року становить 95 133,00 грн.

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_2 . Центральним ВДВС перераховано позивачу з призначенням платежу «перерахування аліментів від ОСОБА_1 » 30 серпня 2019 року - 998,39 грн, 20 вересня 2019 року - 3431,11 грн, 20 вересня 2019 року 704,80 грн, 30 вересня 2019 року 1547,81 грн, 22 жовтня 2019 року 1616, 39 грн, 28 жовтня 2019 року 338,71 грн, 18 листопада 2019 року 1253,23 грн, 05 квітня 2024 року 30 349,57 грн, 18 квітня 2024 року 66 533 грн.

Колегія суддів не погоджується з наданим позивачем розрахунком пені, оскільки в ньому невірно зазначена кількість днів прострочення сплати аліментів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що розрахунок пені слід провести наступним чином.

За 2019 рік: за квітень 1750 х 1% х 122 дні = 2135 грн, 751,61 х 1% х 21 день = 157,84 грн; за травень 1750 х 1% х 112 днів = 1960 грн; за червень 1750 х 1% х 81 день = 1471,5 грн, червень 115 х 1% х 10 днів = 11,57 грн; за липень 1750 х 1% х 60 днів = 1050 грн, липень 317,89 х 1% х 22 дні = 69,94 грн; за серпень 1750 грн х 1% х 51 день = 892,5 грн, серпень 451,50 х 1% х 6 днів = 27,09 грн, серпень 112,79 х1% х 21 день =23,69 грн; вересень 1750 х1% х 48 = 840 грн, вересень 609,56 х 1 % х 11 днів = 67, 05 грн; за жовтень 1750 х 1% х 28 днів = 490 грн, жовтень 1717,89 грн х 1% х 74 дні = 1271,24 грн; за листопад 1750 х 1% х 1588 днів = 27790 грн, за грудень 1750 х 1% х 1557 днів = 27247,50 грн;

За 2020 рік: за січень 1750 х1%х 1526 днів = 26705 грн; за лютий 1750 х1%х 1497 днів = 26197,50 грн; за березень 1750 х1%х 1466 днів = 25655 грн; за квітень 1750 х1%х 1436 днів = 25130 грн; за травень 1750 х1%х 1405 днів = 24062,50 грн; за червень 1750 х1%х 1375 днів = 24062,50 грн; за липень 1750 х1%х 1344 дні = 23520 грн; серпень 1750 х 1% х 1313 = 22977,50 грн; за вересень 1750 х 1% х 1283 дні = 22452,50 грн; за жовтень 1750 х 1% х 1252 дні = 21910 грн; за листопад 1750 х 1% х 1222 дні = 21385 грн; за грудень 1750 х 1% х 1191 день = 20842,50 грн.

За 2021 рік: 1750 х1% х1260 дні = 20300 грн; за лютий 1750 х1% х 1131 день = 19792,50 грн; за березень 1750 х1% х 1101 день =19267,50 грн; за квітень 1750 х1% х 1084дні =18970грн; за травень 1750 х 1% х 1053 дні = 18427,5 грн; за червень 1750 х1%х 1023 дні = 17902,50 грн; за липень 1750 х1%х 992 дні = 17360 грн; серпень 1750 х 1% х 961 день = 16817,50 грн; за вересень 1750 х 1% х 931 день = 16292,50 грн; за жовтень 1750 х 1% х 900 днів = 15750 грн; за листопад 1750 х 1% х 870 дні = 15225 грн; за грудень 1750 х 1% х 839 день = 14682,50 грн.

За 2022 рік:за січень 1750 х1% х808днів = 14140 грн; за лютий 1750 х1% х 780 днів = 13650 грн; за березень 1750 х1% х 749 дні =13107,50 грн; за квітень 1750 х1% х 719 дні =12582,50грн; за травень 1750 х 1% х 688 дні = 12040 грн; за червень 1750 х1%х 658 дні = 11515 грн; за липень 1750 х1%х 627 дні = 10972,50 грн; серпень 1750 х 1% х 596 дні = 10430 грн; за вересень 1750 х 1% х 566 дні = 9905 грн; за жовтень 1750 х 1% х 535 днів = 9362,50 грн; за листопад 1750 х 1% х 505 дні = 8837,50 грн; за грудень 1750 х 1% х 474 дні = 8295 грн.

За 2023 рік: за січень 1750 х1% х443днів = 7752,50 грн; за лютий 1750 х1% х 415 днів = 7262,50 грн; за березень 1750 х1% х 384 дні =6720 грн; за квітень 1750 х1% х 354 дні = 6195 грн; за травень 1750 х 1% х 323 дні = 5652,50 грн; за червень 1750 х1%х 293 дні = 5127,50 грн; за липень 1750 х1%х 262 дні = 4585 грн; серпень 1750 х 1% х 231 дні = 4042,50 грн; за вересень 1750 х 1% х 201 день = 3517,50 грн; за жовтень 1750 х 1% х 170 дні = 2975 грн; за листопад 1750 х 1% х 140 дні = 2450 грн; за грудень 1750 х 1% х 109 дні = 1907,50 грн.

За 2023 рік: за січень 1750 х1% х443днів = 7752,50 грн; за лютий 1750 х1% х 415 днів = 7262,50 грн; за березень 1750 х1% х 384 дні =6720 грн; за квітень 1750 х1% х 354 дні = 6195 грн; за травень 1750 х 1% х 323 дні = 5652,50 грн; за червень 1750 х1%х 293 дні = 5127,50 грн; за липень 1750 х1%х 262 дні = 4585 грн; серпень 1750 х 1% х 231 дні = 4042,50 грн; за вересень 1750 х 1% х 201 день = 3517,50 грн; за жовтень 1750 х 1% х 170 дні = 2975 грн; за листопад 1750 х 1% х 140 дні = 2450 грн; за грудень 1750 х 1% х 109 дні = 1907,50 грн.

За 2024 рік: за січень 1750 х1% х 78дні = 1365 грн; за лютий 1750 х1% х 49 днів = 857,50 грн; за березень 1750 х1% х 18 дні = 315 грн.

Всього: 757 159,74 грн.

Оскільки загальний розмір нарахованої пені перевищує її межі, визначені статтею 196 СК України, то до стягнення підлягає 95 133 грн, що не перевищує 100% заборгованості боржника.

З огляду на те, що ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача пеню, за вказаний період, у розмірі 95 133 грн колегія суддів вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача.

За такого рішення суду ухвалено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушенням вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а тому в силу положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах, зокрема про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн (1211,20 грн +1816,80грн) за розгляд справи в обох судових інстанціях.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 через свого представника адвоката Ремешевського Є.А., подала до суду позов до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Представництво інтересів позивача у справі адвокат Ремешевський Є.А. здійснював на підставі ордеру Серії ВЕ №1124041 та договору про надання правової допомоги б/н від 10 червня 2024 року.

В пункті 5 договору про надання про правової допомоги від 10 червня 2024 року визначено, що вартість послуг адвоката погоджена сторонами у розмір 6000 грн.

Вказана сума сплачена позивачем адвокату, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0..1 від 11 червня 2024 року.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Керуючись принципом справедливості, розумності та необхідності компенсації витрат, які безпосередньо пов`язані із розглядом цієї справи, враховуючи предмет спору, складність справи, заперечення відповідача щодо неспівмірності витрат на правову, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 3000 грн, оскільки саме зазначена сума, на переконання колегії суддів, є достатньою, обґрунтованою, справедливою та відповідає критеріям співмірності й розумності понесених стороною витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником адвокатом Ремешевським Євгеном Анатолійовичем, задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 ) пеню за порушення сплати аліментів у розмірі 95 133 грн (дев`яносто п`ять тисяч сто тридцять три) та у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 3000 (три тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_2 ) в дохід держави 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 04 листопада 2025 року.