П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №759/10176/25

Провадження: № 22-ц/824/16056/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Юхименка Юрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня2025 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 15.09.1979 року. Від шлюбу у сторін неповнолітніх дітей не має. Зазначає, що вони з відповідачкою на протязі останніх дванадцяти років шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет, проживають окремо. Позивач вважає, що збереження в подальшому даної сім`ї є неможливим, а тому заперечує проти надання судом певного терміну на примирення з відповідачкою, у зв`язку з чим просив шлюб розірвати .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Юхименко Ю. Ю. в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, рішення суду просив скасувати та постановити ухвалу, якою залишити позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд порушив вимоги ст. 188 ЦПК України, неправомірно відмовивши у задоволенні клопотання представника про об`єднання справ №369/2162/25 та №759/10176/25 в одне провадження. Судом першої інстанції не враховано, що зазначені справи порушені між тими самими сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стосуються однорідних правовідносин (подружніх) та мають спільні обставини, що підлягають доказуванню. Відмова в об`єднанні призвела до порушення принципу процесуальної економії, створення ризику ухвалення суперечливих рішень і, як наслідок, до порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 . При цьому, жодних об`єктивних підстав для відмови у задоволенні відповідного клопотання суд не навів. Суд не застосував норми ст. 257 ЦПК України, якою передбачено обов`язок суду залишити позов без розгляду у разі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. У провадженні Святошинського районного суду перебували дві справи, що є тотожними за складом учасників, предметом та підставами позову, однак суд безпідставно розпочав розгляд справи по суті. Ігнорування імперативної норми пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України є істотним порушенням норм процесуального права, яке потягло ухвалення незаконного рішення. Однак, суд не надав належної оцінки доводам і доказам, поданим представником відповідача, та не мотивував у судовому рішенні підстави відмови у застосуванні зазначених норм процесуального законодавства.

Такі дії суду свідчать про неповне з`ясування фактичних обставин справи та про розгляд спору з порушенням принципів змагальності та рівності сторін.

Судом першої інстанції було ухвалено рішення з істотним порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 374, 377 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення - про залишення позову без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Каракаш В. М. в інтересах ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що станом на момент ухвалення рішення у справі, провадження, на яке посилається скаржниця, не було відкрито, адже справа № 369/2162/25 була передана 30.04.2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва, в якій призначено склад суду 03.09.2025 року, тобто, суд, ухвалюючи рішення у справі діяв не упереджено, адже ухвали про прийняття до провадження справи №369/2162/25 ще не існувало. Вважає, що єдина мета апеляційної скарги - це зловживання процесуальними правами, з метою затягування строку розгляду справи.

В судовому засіданні адвокат Каракаш В. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.

Відповідачка або її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 15.09.1979 року сторони перебувають в шлюбі.

Від даного шлюбу неповнолітніх дітей у сторін не має.

Обгрунтвуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що спільне життя з відповідачкою не склалося, сторони з 2012 рокуне проживають разом, між ними втрачено почуття любові та поваги, шлюб носить лише формальний характер.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позивачем вимог. Суд вважав наявними підстави для розірвання шлюбу, оскільки сторони не підтримують шлюбних стосунків та тривалий час не проживають разом, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам позивача.

Перевіряючи вказані висновки суду, колегія суддів виходить з наступного.

Так, згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

При розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, тобто, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 112 СК України.

Отже, при апеляційному перегляді справи встановлено, що за час розгляду справи взаємини сторін не змінилися і не налагодилися, через що подальше збереження цього шлюбу є неможливим.

Крім того, будь-які докази, що сторони виявили намір примиритись, або дійшли згоди щодо продовження спільного проживання та підтримки сімейних відносин у матеріалах справах відсутні.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними та юридично необґрунтованими посилання скаржниці на необхідність залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції справа № 369/2162/25 фактично не була прийнята до провадження Святошинського районного суду м. Києва. Згідно з наявними даними, зазначену справу 30 квітня 2024 року було передано Києво-Святошинським районним судом Київської області за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва, а склад суду в даній справі було визначено лише 03 вересня 2025 року.

З вищенаведеного убачається, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення провадження у справі № 369/2162/25 ще не було відкрито, ухвали про прийняття її до провадження не існувало, що унеможливлює застосування положень статті 257 ЦПК України в частині залишення позову без розгляду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень статті 188 ЦПК України питання об`єднання кількох справ в одне провадження належить до дискреційних повноважень суду. Об`єднання справ не є обов`язком суду, а є його правом, реалізація якого залежить від доцільності такого процесуального кроку з огляду на характер спірних правовідносин, склад учасників справи та інші істотні обставини.

За наведених вище обставин, відмова суду першої інстанції в об`єднанні справ № 369/2162/25 та № 759/10176/25 не може розцінюватися як порушення процесуальних норм, оскільки це судове рішення прийнято у межах повноважень, визначених ЦПК України, з урахуванням фактичного стану обох проваджень.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону, а рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга адвоката Юхименка Ю. Ю. в інтересах ОСОБА_1 залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Юхименка Юрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура