Справа № 570/1103/25
Номер провадження 2/570/986/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в особі судді Гладишевої Х.В.,

за участю секретаря судового засідання Атаманюк С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

11.03.2025 року до Рівненського районного суду Рівненської області звернулося Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - позивач) із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якій просить суд: стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за кредитним договором №501408245 у розмірі 455 890 грн. 07 коп., з яких 244 453 грн. 31 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 211 436 грн. 76 коп. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 5 470 грн. 68 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 834 грн. 47 коп.

Короткий зміст заяв по суті справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 17.12.2021 року відповідач, шляхом підписання оферти, уклав з АТ «Альфа Банк» (далі - банк) угоду про надання споживчого кредиту №501408245 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком. 17.12.2021 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №501408245, Банк прийняв пропозицію відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №501408245 від 17.12.2021 року. У додатку №1 до Угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням усіх супутніх послуг. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, де також погоджено основні умови кредитування.

Згідно умов Угоди відповідачу надано кредит готівкою у розмірі 250 000 грн., з процентною ставкою 35.00 % річних, тип ставки фіксована, строком на 60 місяців, дата повернення кредиту 17.12.2026 року. Також сторонами узгоджено графік платежів до 17 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту 8,872,58 грн., загальна кількість платежів 60.

У позовній заяві представник позивача пояснив, що банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, натомість останній своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 455 890 грн. 07 коп., з яких 244 453 грн. 31 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 211 436 грн. 76 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Представник позивача у позовній заяві також повідомив, що 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" затверджено рішення про зміну найменування АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк", запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Представник позивача зазначає також про те, що відповідач неодноразово допускав прострочення платежів за кредитом, здійснив лише два платежі для погашення кредиту, в подальшому припинив здійснювати оплати, а тому позивач, згідно вимог чинного законодавства, має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася не сплаченою та процентів, про що позивач і просить у своїй позовній заяві.

Також представником позивача вказано про те, що позивачем вживалися всі необхідні дії для досудового урегулювання спору, а також відповідачу 02.04.2024 року було направлено поштовим зв`язком за відомою позивачу адресою досудову вимогу про дострокове повернення частини позики та процентів за кредитним договором. Однак, така вимога залишена відповідачем без уваги та реагування.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 19.03.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження у справі за участі сторін на 09:15 год. 22.04.2025 року.

22.04.2025 року судовий розгляд справи відкладено за заявою відповідача, який просив відкласти розгляд справи для надання додаткового часу для підготовки пояснень у справі, до 09:15 год. 23.05.2025 року.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23.05.2025 року суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та судом призначено підготовче судове засідання у справі на 08:40 год. 04.07.2025 року.

04.07.2025 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 09 год. 20 хв. 06.08.2025 року.

06.08.2025 року в судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи та відкладено на 21.08.2025 року.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 21.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10:30 год.17.09.2025 року

17.09.2025 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача до 09:00 год. 20.10.2025 року.

20.10.2025 в судове засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника Банку на підставі наявних у суду матеріалів. Також представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання на неодноразові виклики не з`явився, був повідомлений про час та дату судового розгляду завчасно та належним чином, жодних заяв та клопотань до суду не направляв, як і не направляв пояснень та відзиву на позовну заяву.

Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та з метою не допущення порушення права учасників на справедливий розгляд справи в розумні строки, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що наявні в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2021 року ОСОБА_1 підписав оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту №501408245 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» та яка, серед іншого, містила такі умови споживчого кредиту: тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту 250 000 грн., процента ставка, % річних 35.00 %, тип ставки фіксована, яка може бути змінена шляхом укладення відповідної угоди, строк кредиту 60 міс.

17.12.2021 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №501408245, Банк прийняв пропозицію відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №501408245 від 17.12.2021 року, на запропонованих умовах.

Крім того, 17.12.2021 року відповідач підписав Паспорт споживчого кредиту.

17.12.2021 року Банк та відповідач погодили та підписали Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №501408245 від 17.12.2021 року, тобто погодили Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості усіх супровідних послуг.

Згідно меморіального ордеру №785984146 від 17.12.2021 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 250 000 грн. на банківський рахунок, призначення платежу «надання кредиту за кредитним договором №501408245 від 17.12.2021 року».

Користування кредитними коштами, наданими за кредитним договором №501408245, відповідачем підтверджується випискою по особових рахунках з 17.12.2021 по 07.08.2024, крім того з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач двічі здійснив оплату на погашення кредитної заборгованості, після чого перестав оплачувати кредитну заборгованість згідно з узгодженого з позивачем Графіку платежів.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, за розрахунками позивача, утворилась заборгованість. Разом з тим, позивач просить стягнути достроково повернення частини позики, що залишилася не сплаченою та процентів за кредитним договором з відповідача, оскільки він неодноразово прострочував погашення кредиту.

Враховуючи наведене, представник позивача просить сягнути з відповідача загальну суму заборгованості, яка залишилася несплаченою у розмірі 455 890 грн. 07 коп., з яких 244 453 грн. 31 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 211 436 грн. 76 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Разом з тим, як вбачається зі змісту досудової вимоги про усунення порушень (номер за штрих-кодом SBV03-3), адресованої ОСОБА_1 , представник АТ «Сенс Банк» розрахував загальну суму заборгованості ОСОБА_1 станом на 25.03.2024 року у розмірі 422 636,45 грн. Відповідачу було запропоновано у строк 30 днів погасити заборгованість та повернути кредит у повній непогашеній сумі.

Однак, станом на день звернення до суду з позовом, відповідач таку заборгованість не погасив та доказів погашення заборгованості позивачу не надав.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач був обізнаний про заявлений до нього позов, ознайомлювався з матеріалами справи, та просив відкласти слухання справи для надання пояснень. Однак, після 22.04.2025 року - дата останнього звернення відповідача до суду з заявою про відкладення розгляду справи, відповідач на виклики суду не з`являвся, жодних пояснень до суду не направляв, як і не направляв відзив на позовну заяву. Наведене стверджує суд про те, що відповідач не бажає приймати участь у розгляді справи та відстоювати свою позицію. Доказів протилежного суду не надано.

Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно з ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Так, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до абз. 2 ч. 3, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У ч. 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно з ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України договір, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У разі порушення зобов`язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання згідно ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст.1054 та ч.ч.1, 2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та сплати процентів. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши матеріали цивільної справи, провівши аналіз законодавства, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 уклав кредитний договір про надання споживчого кредиту №501408245 від 17.12.2021 року, за яким отримав кредит на суму 250 000,00 грн., строком на 60 місяців на умовах платності та поворотності, що підтверджується меморіальним ордером №785984146 від 17.12.2021 року.

Крім того, суд зауважує, що відповідач прийняв всі права та обов`язки, встановлені в Угоді та зобов`язався їх належним чином виконувати. Більше того, своїми діями, а саме: користуючись кредитними коштами, що підтверджується матеріалами справи (зокрема виписками по особових рахунках), а також частковим погашенням кредитної заборгованості, він фактично висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем отримано кошти та сторонами узгоджено істотні умови кредитного договору, зокрема, розмір кредиту, строк кредитування, строк дії договору, процентна ставка та порядок нарахування відсотків. Крім того, сторонами підписано Додаток №1 до Угоди про надання кредиту, а саме - погоджено Графік платежів за кредитним договором №501408245 від 17.12.2021 року.

Отже, АТ «Альфа-Банк», яке перейменовано на АТ «Сенс Банк», свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №501408245 від 17.12.2021 року виконало у повному обсязі, надавши відповідачу кредит на суму 250 000 грн.

Натомість, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором перед кредитодавцем належним чином не виконує, заборгованість в обумовлені строки не погашає, про що наведено у розрахунку заборгованості, який надано АТ «Сенс Банк», а тому позивач у зв`язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем, просить достроково стягнути з відповідача частину позики та процентів, які не погашені, яка становить за розрахунками позивача 455 890 грн. 07 коп., з яких 244 453 грн. 31 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 211 436 грн. 76 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідачу 02.04.2024 року було направлено поштовим зв`язком досудову вимогу про дострокове повернення частини позики та процентів за кредитним договором від 28.03.2024 року. Зі змісту досудової вимоги про усунення порушень (номер за штрих-кодом SBV03-3), адресованої ОСОБА_1 , представник АТ «Сенс Банк» розрахував загальну суму заборгованості у розмірі 422 636,45 грн. Відповідачу було запропоновано у строк 30 днів погасити заборгованість та повернути кредит у повній непогашеній сумі. Однак, за ствердженням позивача, станом на день звернення до суду з позовом, відповідач таку заборгованість не погасив та доказів погашення заборгованості позивачу не надав.

Одночасно суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ч. 2 ст.1054 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

В свою чергу, наведені вище підстави та порядок реалізації права кредитодавця вимагати дострокового повернення споживчого кредиту знайшли своє подальше уточнення у нормі ч. 4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10.06.2017 року), якою передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Так, як встановлено в ході розгляду цивільної справи, між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено в електронній формі кредитний договір, який за своїм характером, розміром виданого кредиту, строком кредитування. Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія і норми ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги.

Так, зі змісту публічної пропозиції АТ «СЕНС БАНК» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (розміщена на сайті банку https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi), вбачається, що клієнт зобов`язаний: 4.2.18. Достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації, якщо інший строк не передбачений умовами цього Договору у наступних випадках, зокрема - у разі невиконання Держателем будь-яких умов цього Договору, а також у разі наявності у Держателя простроченої заборгованості чи несплачених неустойки (пені, штрафів) за невиконання або неналежне виконання ним своїх зобов`язань за цим Договором або будь-яким іншим договором Держателя з Банком.

Також, слід звернути увагу, що позивачем направлено відповідачу вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку 02.04.2024 року. Однак, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу такої досудової вимоги щодо виконання договірних зобов`язань.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд приходить до висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано».

Оскільки кредитний договір №501408245 від 17.12.2021 року укладений між АТ «Альфа Банк» - АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 є споживчим, то зазначений правовий висновок підлягає застосуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Виходячи з вищезазначених норм права та вимог Договору, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові, оскільки загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18), від 03 червня 2020 року у справі №359/8181/18 (провадження №61-22164св19), від 17 березня 2021 року у справі №361/1488/19 (провадження №61-6141св20).

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу досудової вимоги від 28.03.2024 року, яка була направлена відповідачу 02.04.2024 року щодо виконання договірних зобов`язань.

При цьому, з огляду на вказані вище правові висновки Верховного Суду, сам факт направлення досудової вимоги про виконання договірних зобов`язань на адресу реєстрації місця проживання відповідача не є належним його повідомленням. А зі змісту публічної пропозиції АТ «СЕНС БАНК» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (розміщена на сайті банку https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi), вбачається, що клієнт зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації про таке виконання.

Тому, враховуючи наведене, суд вважає, що банк не набув відповідного права на погашення всієї кредитної заборгованості за кредитним договором достроково, а на час подачі позову позивач АТ «Сенс Банк» має право лише на стягнення з відповідача простроченої заборгованості та відсотків станом на 07.08.2024 року (дата розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви), яка відповідно до даного розрахунку становить 261 609,47 грн., а саме: 50 172,71 грн. заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 грн. заборгованість за процентами.

При цьому відповідачем усупереч положенням ст.ст.12, 81 ЦПК України не було надано суду жодних доказів на підтвердження належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань та спростування позовних вимог та не надано альтернативного розрахунку заборгованості за кредитним договором, а відтак позовна вимога щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованості підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, що становить 3 139,31 грн. (5 470,68 грн.*261 609,47 грн./455 890,07 грн.), в іншій частині сплачений судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню не підлягає.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне:

«Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст.19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тож, відповідно до ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позовної заяви позивачем, зокрема, ставиться питання про стягнення з відповідача 35 834, 47 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження надання правничої допомоги у визначеному позивачем розмірі, до матеріалів справи долучено: договір №1006 про надання професійної правничої допомоги від 28.01.2025 року, довіреність №023783/25 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст.627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21).

Так, суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

При цьому, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів.

Відтак, надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, з мінімальною кількістю доказів, без участі в судових засіданнях.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи в суді (задоволення позову), оцінивши подані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 4000, 00 грн, що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

Керуючись 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 242, 259, 263-265, 268, 273-289 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №501408245 від 17.12.2021 року, у розмірі 261 609 (двісті шістдесят одна тисяча шістсот дев`ять) грн. 47 коп., з яких: 50 172,71 грн. заборгованість за тілом кредиту, 211 436,76 грн. заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 3 139,31 (три тисячі сто тридцять дев`ять) грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь АТ «Сенс Банк» витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 (чотири тисячі) грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони справи:

позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», , місцезнаходження: м.Київ, вул.Велика Васильківська, 100.

відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 , виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 28.03.1998 року, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Суддя Гладишева Х.В.