ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року місто Київ

Справа № 372/284/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11315/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року про залишення позову без розгляду (у складі судді Потабенко Л.В., дата складення повної ухвали не вказана)

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року до суду надійшов позов керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :04:006:0168 площею 0,0689 гa, :04:006:0169 площею 0,0612 га, :04:006:0170 площею 0,0493 га, 0:04:006:0171 площею 0,0423 га, :04:006:0068 площею 0,1213 гa та :04:006:0069 площею 0,0272 га шляхом: (1) скасування рішень державного реєстратора від 18.06.2024 за індексними номерами 73710621, 73710453, 73710756, 73710882, 73711097, 73710998 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та (2) їх повернення від ОСОБА_1 на користь Української міської ради.

Обухівський районний суд Київської області ухвалою 04 червня 2025 року позов залишив без руху надавши позивачу строк для усунення виявлених недоліків, а саме: (1) долучення експертно-грошової оцінки спірних земельних ділянок чинної на дату подання позовної заяви; (2) внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірних земельних ділянок.

Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 10 червня 2025 року позов залишив без розгляду.

Не погодившись із такою ухвалою керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області 27 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування скарги вказує, що факт подання позовної заяви є процесуальною дією, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог (постанови Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 905/2382/18, від 21.07.2021 у справі № 904/903/20, від 20.01.2021 у справі № 905/2382/18, від 12.11.2020 у справі № 911/956/17). Оскільки позов поданий до набрання Законом № 4292-IX чинності, відсутні підстави для його застосування з огляду на те, що в законодавстві України, у тому числі в Законі № 4292-IX відсутні норми, які вказують на те, що абз. 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України має зворотну дію в часі.

Зазначає, що п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-IX передбачає зворотну дію закону в часі лише в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права.

Наголошує, що поширення зворотної дії приписів ст. 177 ЦПК України обмежить право органів державної влади, органів місцевого самоврядування та прокурорів на доступ до правосуддя, у тому числі через відсутність на цей час бюджетних асигнувань на такі цілі через прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» без урахування положень Закону № 4292-ІХ, який набрав чинності 09.04.2025.

Посилається на те, що відповідач не може вважатися добросовісним набувачем у розмінні ст. 388 ЦК України, оскільки вона набула земельні ділянки на підставі договорів дарування, а самі земельні ділянки належать до земель водного фонду, що встановлено судом рішенням, яке набрало законної сили, а також випливає із зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак ділянки.

Звертає увагу, що визначення предмета і підстав позову є правом позивача, яке реалізується на його власний розсуд, а встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду під час розгляду справи та ухвалення рішення. Прокурор у позовній заяві вказав, що вважає кінцевого набувача спірних земельних ділянок - ОСОБА_1 - недобросовісним, відповідно, саме такому правовому обґрунтуванню позовних вимог має надаватися оцінка судом.

Вважає, що невнесення прокурором вартості майна виключає можливість постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна у недобросовісного набувача. У випадку якщо під час судового розгляду на стадії ухвалення рішення суд у цій справі дійде висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 388 ЦК України і ч. 5 ст. 390 ЦК України, це є підставою для відмови у позові.

Особливу увагу звертав на те, що позов є негаторним, а тому до нього не можуть застосовуватися положення ст. 388 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Скрицька Н.А. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо недобросовісності відповідача вказувала на приписи ч. 5 ст. 12 ЦК України щодо презумпції добросовісності набувача та висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року у справ № 908/976/19, відповідно до якого перевірка добросовісності набувача здійснюється при вирішенні питання про витребування/повернення майна.

Зазначала, що хоча позов поданий до набрання чинності Законом № 4292-ІХ, його розгляд не був закінчений, а тому він має бути приведений у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Скрицька Н.А. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача - прокурор Бондаренко І.В. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону ухвала Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року про залишення позову без розгляду не відповідає.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що впродовж встановленого законом строку прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області або Українська міська рада Обухівського району Київської області, в інтересах якої поданий цей позов не подали до суду будь-яких доказів на виконання ухвали суду від 04 червня 2025 року, а також не заявили будь-яких клопотань.

При цьому, підставою для залишення позовної заяви без руху стало набрання чинності Закону України № 4292-IX, відтак невідповідність позовної заяви новим приписам ч. 4 ст. 177 ЦПК України в частині долучення документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Колегія суддів установила, що в січні 2025 року керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Української міської ради Обухівського району Київської області звернувся із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з певними кадастровими номерами та відповідними площами, шляхом: (1) скасування рішень державного реєстратора від 18.06.2024 за індексними номерами 73710621, 73710453, 73710756, 73710882, 73711097, 73710998 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та (2) їх повернення від ОСОБА_1 на користь Української міської ради.

Позов мотивований тим, що спірні земельні ділянки, утворені внаслідок поділу однієї земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:0046 площею 0,7202 га, після рішень судів про визнання недійсним державного акту на право власності на первинну (до поділів) земельну ділянку, були подаровані відповідачу. У зв`язку із цим саме він як особа, записи про право власності на земельні ділянки якої внесені до Державного реєстру прав, має повернути територіальній громаді спірні земельні ділянки, оскільки вони із самого початку не могли бути передані у приватну власність.

Водночас прокурор звертав увагу на пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, у якому вказано, що позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку, що належить до земель водного фонду, слід розглядати як негаторний позов.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення прокурора до суду) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-ІХ від 12 березня 2025 року, згідно з яким ст. 390 ЦК України доповнено ч. 5 такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Частину 4 статті 177 ЦПК України доповнено абзацом 2 такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Статтю 265 ЦПК України доповнено частиною 14 такого змісту: «14. У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».

Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Указана норма передбачає обов`язок суду постановити ухвалу про залишення позову без руху лише з тих підстав, які при початковому (первинному) вирішенні питання про відкриття провадження у справі суд не врахував (не помітив) або про них йому не було відомо, щодо невідповідності позовної заяви вимогам, викладеним у статтях 175, 177 ЦПК України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Закон № 4292-ІХ не передбачає зворотної дії в часі положень ч. 4 ст. 177 ЦПК України, у зв`язку із чим послався на положення процесуального закону, які не підлягають застосуванню у цьому випадку.

За таких обставин залишення позову без руху із подальшим залишенням без розгляду на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України колегія суддів вважає помилковим, оскільки на час звернення позивача з цим позовом до суду позовна заява відповідала вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України в редакції, яка діяла на той час.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Окрім цього, вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що керуючись тим, що з огляду на зовнішні, об`єктивні, явні і видимі природні ознаки таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).

Як вбачається з матеріалів цієї справи, прокурор подав до суду позовну заяву про повернення на користь міської ради від відповідача земельних ділянок водного фонду, які не могли бути передані в приватну власність в силу приписів земельного та водного законодавства, та які були набуті відповідачем безоплатно.

Тобто прокурор звернувся до суду із негаторним позовом, задоволення якого не призводить до позбавлення права власності відповідача (витребування в нього майна), оскільки такого права щодо предмету спору він не має.

За таких обставин, у цій справі не підлягають застосуванню приписи абзацу 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

Суд першої інстанції на вказане увагу не звернув, внаслідок чого безпідставно залишив позовну заяву прокурора без руху та в подальшому помилково залишив її без розгляду з підстав неусунення недоліків, тобто порушив норми процесуального права.

У зв`язку із викладеним колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню в справі, постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області - задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року про залишення позову без розгляду - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повна постанова складена 29 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова