УХВАЛА

29 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 752/6365/22

провадження № 61-15752св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у розгляді справи, та подала касаційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу особи, яка не брала участі у розгляді справи, - ОСОБА_3 , підписаною адвокатом Кайлом Іваном Юрійовичем, на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 26 березня 2021 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 240 000,00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору становило 6 712 752,00 грн. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач склала розписку, в якій зобов`язалась повернути борг у строк до 01 червня 2021 року. Проте у встановлений строк відповідач повідомила, що вона не має можливості повернути борг та просила почекати.

30 вересня 2021 року відповідач повернула частину позики у розмірі 60 000, 00 дол. США, а залишок - 180 000,00 дол. США пообіцяла повернути найближчим часом. Повернення залишку відповідач пов`язувала з наступним продажем належної їй квартири, придбаної саме за ті кошти, які були отримані у позику.

Станом на день звернення до суду з позовом грошові кошти у розмірі 180 000,00 дол. США відповідач не повернула, чим порушила умови договору позики.

Крім того, у зв`язку з порушення зобов`язань, ОСОБА_2 повинна сплатити йому 3 % річних від суми заборгованості.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 186 208,78 дол. США, з яких: 180 000,00 дол. США - заборгованість за договором позики від 26 березня 2021 року; 6 208,78 дол. США - три відсотки річних від суми заборгованості за договором позики.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 000,00 дол. США заборгованості за договором позики від 26 березня 2021 року, три відсотки річних від суми заборгованості за договором у розмірі 6 208,78 дол. США позики та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21066/23-32 від 25 вересня 2023 року підпис від імені ОСОБА_2 зліва від рукописного запису « ОСОБА_2 » у розписці від 26 березня 2021 року виконаний ОСОБА_2 ; рукописний запис « ОСОБА_2 » у розписці від 26 березня 2021 року виконаний ОСОБА_2 ; будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про виконання ОСОБА_2 підпису від імені ОСОБА_2 зліва від рукописного запису « ОСОБА_2 » у розписці від 26 березня 2021 року зі зміною ознак власного підписного почерку, - відсутні; будь-які діагностичні ознаки, які б свідчили про виконання ОСОБА_2 рукописного запису « ОСОБА_2 » у розписці від 26 березня 2021 року зі зміною ознак власного почерку, - відсутні. Таким чином, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що ОСОБА_2 не підписувала власноруч розписку від 26 березня 2021 року. Не здобуто таких доказів і судом в ході розгляду справи.

Також суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних, вважає його прийнятним та обґрунтованим.

Додатковим рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 108 000,00 грн.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову.

Визнано нечинним рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року у справі № 752/6365/22 та закрито провадження у справі.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікольською-Пукас А. В.

Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 9 675,90 грн.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що представник ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову, наслідки закриття провадження сторонам відомі, а тому колегія суддів вважає за можливе прийняти відмову від позову. Враховуючи відмову позивача від позову на стадії апеляційного розгляду, з державного бюджету підлягає поверненню на користь ОСОБА_2 50 відсотків сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги. Оскільки суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку із відмовою ОСОБА_1 від позову, ухвала набирає законної сили в день її постановлення, то заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року, підлягають скасуванню.

Аргументи учасників справи

26 листопада 2024 року особа, яка не брала участі у розгляді справи, - ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржену ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час укладення договору позики між позивачем та відповідачем, а також станом на дату ухвалення судових рішень у справі, станом на дату подання цієї касаційної скарги, вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який зареєстрований 29 квітня 1993 року. Сума грошових коштів в розмірі 180 000,00 дол. США, які були предметом позову у цій справі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а відмовившись від позову, про що було постановлено ухвалу, ОСОБА_1 фактично розпорядився часткою майна в спільній сумісній власності подружжя, а саме - грошовими коштами в розмірі 90 000,00 дол. США, що належать їй як дружині без її згоди, чим було порушено її право власності.

Прийнявши відмову ОСОБА_1 від позову за відсутності відомостей про те, що позивачу відомі наслідки вчинення такої процесуальної дії не тільки для нього, але й для ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції не виконав процесуальний обов`язок, визначений частиною другою статті 206 ЦПК України, тому висновки про наявність підстав для прийняття відмови ОСОБА_1 від позову, закриття провадження у справі та визнання нечинним рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог позивача є передчасними.

29 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, у ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що підставою для ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення стала відповідна заява сторони позивача про відмову від позову. Вказана заява була направлена суду з використанням ЄСІТС, а потім підтримана безпосередньо в судовому засіданні його представником. Таким чином, позивач діяв усвідомлено, розумно та у повній відповідності до діючих вимог процесуального законодавства. Жодний нормативно-правовий акт не забороняє позивачу відмовитись від заявлених ним позовних вимог, так само як і жодний нормативно-правовий акт не може змусити позивача приймати участь в судовому спорі проти його волі. У судовому засіданні 29 жовтня 2024 року судом апеляційної інстанції були належним чином перевірені повноваження представника позивача, стороні позивача були роз`яснені наслідки відповідних процесуальних дій. З намірами позивача відмовитись від позову був ознайомлений й відповідач, який подав до апеляційного суду відповідну заяву, в якій, зокрема, не заперечував проти задоволення судом заяви позивача та закриття провадження у справі.

Стороною судового спору (позивачем) є саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_3 , а отже суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний роз`яснювати їй наслідки відмови від позову або здійснювати щодо неї будь-які інші процесуальні дії. Таким чином, апеляційний суд повною мірою та належним чином виконав вимоги, передбачені частиною другою статті 206 ЦПК України, що спростовує твердження ОСОБА_3 про порушення судом норм процесуального права. Постановляючи оскаржувану ухвалу апеляційний суд жодним чином не вирішував «питання права власності на майно» тієї чи іншої особи.

Щодо майнових вимог ОСОБА_3 до позивача та/або відповідача та/або будь-яких інших осіб, то остання не позбавлена права на звернення до суду з відповідним позовом (позовами) у випадку наявності у неї відповідних підстав. Так, Святошинським районним судом міста Києва вже розглядається справа № 759/21766/24 за позовом ОСОБА_3 до нього про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, очевидно, що у випадку наявності у ОСОБА_3 вимог до нього на зазначену в касаційній скарзі грошову суму, вказані вимоги мають бути розглянуті саме в справі № 759//21766/24.

24 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивовано тим, що провадження у справі було відкрито в 2022 році, а тому якщо ОСОБА_4 вважала, що її права чи законні інтереси порушені чи невизнані, то вона мала право в порядку, визначеному частиною першою статті 4, частинами першою і другою статті 50 ЦПК України, звернутися до суду самостійно або спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_1 з вимогою про захист своїх прав, при цьому кожен із позивачів щодо другої сторони, в тому числі відповідача, діяв в цивільному процесі самостійно. Проте ОСОБА_4 з відповідним позовом не зверталася, а у касаційній скарзі не навела жодного письмового доказу, який би вказував на наявність підстав для її участі у справі, обов`язковість наявності яких передбачена частиною другою статті 50 ЦПК України.

ОСОБА_3 не надала жодного письмового доказу, який би вказував на те, що грошові кошти, які є предметом спору, визнано судом спільною сумісною власністю подружжя або її особистою приватною власністю. Крім того, не надано докази, який би свідчив, що між нею та відповідачем існують спірні правовідносини щодо укладання, припинення, розірвання, договору позики. ОСОБА_3 не надала жодного письмового доказу існування розписки відповідача або позивача як позичальників тощо. У касаційній скарзі ОСОБА_3 не підтвердила своє право вимагати від неї виконання боргового зобов`язання. Отже, оскарженою ухвалою апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося.

Оскільки ОСОБА_3 не є стороною у справі, то відповідно суд і не повинен був їй нічого роз`яснювати, а тому твердження про допущення апеляційним судом порушень частини другої статті 206 ЦПК України є безпідставними.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 14 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Аналіз частини першої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції.

Отже, особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 752/17797/20 зазначено, що «необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. У розумінні норм ЦПК України судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 715/564/17 вказано, що «судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. У такому разі рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи. Висновок про наявність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 757/33742/19 зазначено, що «у разі подання касаційної скарги особи, яка не брала участі у справі і касаційний суд встановить, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, касаційне провадження підлягає закриттю».

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відмова від позову є одностороннім вільним волевиявлення позивача шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на завершення розгляду судом справи. У разі подання позивачем такої заяви суд зобов`язаний перевірити, чи відповідає подана заява дійсній волі позивача та роз`яснити позивачу наслідки вчинення такої дії (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 12 листопада 2024 року у справі № 127/33739/23).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово подана.

Отже, у вказаній нормі передбачено як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Враховуючи вказану презумпцію, касаційний суд неодноразово наголошував, що права одного з подружжя, навіть який надавав згоду на вчинення договору щодо розпорядження спільним майном, але не був стороною договору, у судовому процесі, в якому стороною є другий з подружжя, який уклав відповідний договір, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який є стороною у справі. Подібні висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/1, від 04 травня 2022 року у справі № 274/4134/15-ц.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, укладеним 26 березня 2021 року між ним та відповідачем, та просив стягнути на свою користь неповернуту суму позики та 3 % річних від суми заборгованості за договором позики ;

рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року позов задоволено;

відповідач подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову;

25 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову та вказав про обізнаність сторін про наслідки закриття провадження у справі;

апеляційний суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскарженою ухвалою прийняв відмову від позову та закрив провадження у справі;

у касаційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 вказувала, що оскарженою ухвалою порушено її права, оскільки на момент укладення договору позики між сторонами та станом на дату ухвалення судових рішень вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а тому все їх майно, зокрема і грошові кошти, є спільною сумісною власністю подружжя; суд апеляційної інстанції не виконав процесуальний обов`язок, визначений частиною другою статті 206 ЦПК України, оскільки прийняв відмову ОСОБА_1 від позову за відсутності відомостей про те, що позивачу відомі наслідки вчинення такої процесуальної дії не тільки для нього, але й для ОСОБА_3 ;

колегія суддів враховує, що у цій справі позов пред`явлено саме ОСОБА_1 , який уклав відповідний договір позики як позикодавець. Тому ОСОБА_1 як позивач мав право і відмовитися від позовних вимог, крім випадків, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, або інтереси позивача представляє законний представник і його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Процесуальний закон не передбачає необхідність залучення судом до участі у справі подружжя сторін, отримання згоди на відмову від позову від чоловіка (дружини) позивача чи роз`яснення другому з подружжя наслідків такої відмови. Зокрема, це пов`язано з тим, що права іншого з подружжя, який не був стороною договору позики, у судовому процесі, в якому позивачем є другий з подружжя, який уклав відповідний договір, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який є стороною у справі. Разом з тим, така презумпція може бути спростована, зокрема за умови доведення, що учасник судового процесу зловживав процесуальними правами стосовно другого із подружжя, тобто використовував приватно - правові конструкції не для захисту прав та інтересів, а на шкоду правам та інтересам другого із подружжя. ОСОБА_3 на такі обставини не посилалася, не довела та не обґрунтувала порушення своїх прав чи інтересів в цій справі.

За таких обставин апеляційний суд питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішував, тому вона не належить до кола осіб, які відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України мають право касаційного оскарження ухвали суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що оскарженою ухвалою апеляційного суду не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 жовтні 2024 року у справі № 752/6365/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко