КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2151/25 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території.

Позов обґрунтувало тим, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у справі 752/10772/17 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно є споживачем послуг, які надає КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» з 01 травня 2015 року. Між сторонами встановилися зобов`язальні правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території. Оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з оплати фактично спожитих послуг, позивач просив стягнути з нього заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території станом на 01 листопада 2024 року у загальному розмірі 21 509,36 грн, з яких: 16 456,81 грн - основна сума боргу, 3 855,02 грн - інфляційні втрати, 1 197,54 грн - три проценти річних.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) станом на 01 листопада 2024 року: основного боргу у розмірі 16 456,81 грн, інфляційних втрат у розмірі 3 855,02 грн, 3 % річних у розмірі 1 197,54 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що споживаючи послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються позивачем, відповідач належним чином не здійснював їх оплату у спірний період, чим порушив вимоги чинного законодавства щодо обов`язку оплати житлово-комунальних послуг, а відтак наявні підстави для стягнення з нього на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заявленої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що він набув у власність квартиру лише 05 жовтня 2018 року після набуття рішенням суду законної сили та державної реєстрації, а борги йому позивач нарахував з 01 травня 2015 року.

Позивач міг вимагати стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в межах трьохрічного строку позовної давності, тобто починаючи з 01 листопада 2021 року по 01 листопада2024 року, а стягнення інфляційних втрат та 3 % річних лише за останній рік відповідно до вимог статті 258 ЦК України.

Відповідач стверджує, що має право на неоплату вартості комунальних послуг, оскільки з 25 березня 2022 року по 07 травня 2025 року перебував на військовій службі в Збройних Силах України, тобто був відсутній в житловому приміщенні більше 25 місяців та не мав можливості отримувати послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території.

Вважає, що стягнення з нього витрат від інфляції та 3 % річних, нарахованих під час введеного карантину та воєнного стану в Україні є порушенням положень постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року, яка втратила чинність 30 грудня 2023 року.

В пункті 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України законодавець теж передбачив звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, зокрема, і від стягнення інфляційних втрат на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Також вказує, що 13 липня 2023 року йому присвоєно статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 , а отже відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має право на пільги по сплаті комунальних платежів і внесений до Реєстру осіб, які мають право на такі пільги.

Крім того, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, належним чином не повідомивши його про розгляд справи.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване заочне рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає не в повній мірі.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у справі 752/10772/17 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності відповідача на зазначену квартиру було зареєстровано 05 жовтня 2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2024 року № 389467128.

Наявними в матеріалах справи розпорядчими актами Голосіївської районної в м. Києві ради та Київської міської ради також підтверджується, що багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», яке здійснює функції управителя та безпосереднього надає послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території.

Зокрема, з метою виконання покладених Статутом обов`язків щодо забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» були укладені відповідні договори з виробниками житлово-комунальних послуг (вивіз сміття, вивіз листя та снігу, електропостачання, обслуговування ліфтів тощо), які надаються споживачам поряд з іншими послугами.

Між сторонами не укладався письмовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Як вбачається із розрахунку заборгованості по послугам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період із 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року за особовим рахунком № НОМЕР_2 , який закріплений за квартирою АДРЕСА_1 , існує заборгованість у загальному розмірі 21 509,36 грн, з яких: 16 456,81 грн - основна сума боргу, 3 855,02 грн - інфляційні втрати, 1 197,54 грн - три проценти річних.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, зокрема, про належне повідомлення особи про вчинення відповідної процесуальної дії може свідчити розписка про одержання судової повістки, яка разом з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток про виклик до суду без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду. Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Подібного правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2025 року районний суд постановив ухвалу, якою відкрив спрощене позовне провадження у справі та постановив здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно даних супровідного листа від 29 січня 2025 року копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви було направлено ОСОБА_1 на адресу його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідно до наявного у справі поштового відправлення судова кореспонденція на ім`я відповідача повернулась до суду першої інстанції із відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Отже, судом першої інстанції не був дотриманий порядок повідомлення відповідача про пред`явлений до нього позов та про розгляд справи, встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, тому він не зміг скористатись своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Проте, вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає підставу для скасування судового рішення лише у випадках неповідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання.

Натомість, у даній справі судове засідання не проводилось, справа була розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а отже правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Своє відношення до позовних вимог та рішення місцевого суду ОСОБА_1 виклав в апеляційній скарзі, тим самим реалізувавши принцип змагальності.

Також відповідач надав апеляційному суду докази, які він не зміг надати до суду першої інстанції з причин не повідомлення його про відкриття провадження у справі.

За таких обставин порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставами для скасування рішення суду першої інстанціївідповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено.

Щодо стягнення заборгованості з власника

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Отже, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII).

За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 1 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору;

управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

У відповідності до частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.

Таким чином, починаючи з 10 червня 2018 року на законодавчому рівні не передбачено такої послуги як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, натомість визначено саме житлову послугу з управління багатоквартирним будинком, яка включає в себе зазначені вище послуги і визначається за згодою сторін.

Статтею 7 Закону № 2189-VIII визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частинами першою, третьою статті 9 Закону № 2189-VIII встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачу як власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку надавалися житлові послуги, які він був зобов`язаний оплачувати.

Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки комунальним підприємством у встановленому законом порядку послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території відповідачу надаються, у зв`язку з цим воно несло витрати, а тому останній повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.

Проте, ОСОБА_1 належним чином не виконував покладені на нього зобов`язання, за період із 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року здійснив всього три платежі (січень 2020 року - 506,72 грн; лютий 2020 року - 306,72 грн; жовтень 2023 року - 1 000,00 грн) за спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої становить 16 456,81 грн (а.с. 10, 11).

При цьому відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, жодних доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він набув у власність квартиру лише 05 жовтня 2018 року, а борги йому позивач нарахував з 01 травня 2015 року безпідставні, оскільки предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за період із 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року, тобто за той проміжок часу, коли відповідач був власником квартири АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи, що за вказаною вище адресою надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової територіїуправителем багатоквартирного будинку - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», в тому числі й відповідачу ОСОБА_1 як власнику квартири, проте оплата цих послуг не була забезпечена у встановлений строк та у розмірі спожитої житлової послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги.

Щодо права на неоплату вартості послуг

Пунктом 6 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Проте відповідач не надав доказів звернення до позивача з приводу його тимчасової відсутності за зареєстрованим місцем проживання, а отже не може бути звільнений від сплати наданих послуг у спірний період.

Більше того, положення пункту 6 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII не стосується житлової послуги з управління багатоквартирним будинком, оскільки оплачуючи дану послугу, власники (співвласники) беруть участь в утриманні спільного майна, що їм належить, та зобов`язанні згідно із законодавством відшкодовувати витрати, пов`язані з утриманням багатоквартирного будинку. Споживачі послуг з управління багатоквартирними будинками мають оплачувати ці послуги, якщо вони фактично надаються управителем для відповідного будинку.

Отже, в силу вимог частини другої статті 382 ЦК України сам по собі факт не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, не звільняє його від обов`язку нести витрати з оплати послуг, які забезпечують утримання відповідного майна у багатоквартирному будинку.

Щодо пільг на житлово-комунальні послуги

Як вбачається з матеріалів справи, 13 липня 2023 року ОСОБА_1 присвоєно статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 125).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається пільга у виді 75-відсоткової знижки плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю).

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117 затверджено Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Положення № 117).

Згідно із пунктом 1 Положення № 117 передбачено, що Реєстр осіб, які мають право на пільги - це автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України.

При цьому пунктом 3 Положення № 117 встановлено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю відомостей, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги, і проведення виплати соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1 - пільга", в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.

Для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги (з пред`явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, пред`являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується (пункт 5 Положення № 117).

З наведеного вбачається, що особа набуває право на отримання пільг, встановлених для учасників бойових дій, у встановленому законом порядку.

Нарахування пільг та субсидій з подальшим відшкодуванням з боку держави та/або органів місцевого самоврядування, здійснювалось на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 860 від 13 листопада 2013 року, яка втратила чинність на підставі прийнятої Постанови Кабінету Міністрів України № 606 від 26 липня 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 373 від 17 квітня 2019 року «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі» (з наступними змінами) затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, яким внесено зміни до механізмів відшкодування громадянам пільг та субсидій, зокрема на оплату послуг з управління багатоквартирним будинком.

Так, згідно із пунктом 3 зазначеної Постанови визначено уповноваженим банком, який забезпечує банківське обслуговування реалізації механізму надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій безготівковій формі, акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

Пунктом 3-1 Постанови установлено, що пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються у грошовій безготівковій або готівковій формі до грудня 2022 року включно. Із січня 2023 року пільги на оплату житлово-комунальних послуг надаються виключно у грошовій готівковій формі органами Пенсійного фонду України.

Отже, згідно із Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 373 від 17 квітня 2019 року, змінився механізм надання та розрахунку громадянам пільг на оплату житлово-комунальних послуг, внесків за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку води та теплової енергії, витрат з управління багатоквартирним будинком (для громадян, що проживають у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельні (житлові) кооперативи.

За новим механізмом пільги на оплату житлово-комунальних послуг та інших витрат до 01 січня 2023 року розраховувалися структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, а з січня 2023 року - органами пенсійного Фонду, а не управителями багатоквартирним будинком чи виконавцями комунальних послуг, об`єднаннями.

З урахуванням положень зазначеного Порядку, при наданні пільг у грошовій формі (готівковій чи безготівковій формі) управителі, виконавці комунальних послуг нараховують повну плату за спожиті житлово-комунальні послуги, внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку (за їх наявності) - без урахування розміру пільг.

Таким чином, позивачем обґрунтовано здійснено нарахування плати за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території по особовому рахунку відповідача на повну суму, враховуючи законодавчо визначений порядок їх нарахування.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що маючи доступ до Реєстр осіб, які мають право на пільги, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» протиправно нарахувало плату за спожиті послуги без урахування пільг по їх сплаті, які починаючи з 13 липня 2023 року має ОСОБА_1 , як учасник бойових дій.

Заявлені в апеляційній скарзі пільги носять адресний характер та на даний час їх нарахування віднесено до повноважень органів Пенсійного Фонду. Тому особи, яким надається пільга у грошовій формі, зобов`язані сплачувати щомісяця вартість фактично спожитих житлово-комунальних послуг з урахуванням суми пільги, виплаченої таким особам готівкою.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) на всій території України з 12 березня 2020 року було введено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Водночас, приписи підпункту 4 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (статті 549-552 ЦК України).

Проте, така заборона не стосується 3 % річних та інфляційних втрат, які передбачені статтею 625 ЦК України та які не є неустойкою (штрафом, пенею), а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер.

Така позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

У справі, яка переглядається, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»пред`явило позовні вимоги про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року (за виключенням лютого, березня та квітня 2022 року).

Відповідач вважає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму заборгованості за період з 24 лютого 2022 року по 30 грудня 2023 року не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (зі змінами).

Згідно вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2025 року у справі № 752/8318/23 (провадження № 61-7536св24) зазначив, що Постанова № 206, в редакції від 05 березня 2022 року, має пряму дію у часі, оскільки її норми поширюються на суспільні відносини, які виникли після набрання нею чинності, а також суспільні відносини, які виникли до набрання нею чинності, але які не були врегульовані враховуючи особливості правового статусу воєнного стану, та продовжують існувати на момент набрання нею чинності.

Можливість нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення внесення плати за житлово-комунальні послуги була відновлена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1405, яка набрала чинності 30 грудня 2023 року.

Із долученого до матеріалів позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що в період із травня 2022 року по січень 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» здійснило відповідачу нарахування інфляційних втрат на суму 1 997,16 грн та 3 % річних на суму 578,15 грн.

Враховуючи, що зазначена вище постанова Кабінету Міністрів України застосовується з 24 лютого 2022 року, а інфляційні втрати та 3 % річних нараховані позивачем після цієї дати в період дії в Україні воєнного стану до січня 2024 року, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення цих сум заборгованості, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та встановлених обставинах цієї справи.

За таких обставин розмір заборгованості відповідача перед позивачем по інфляційним втратам та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової територіїстановить 1 857,86 грн (3 855,02 - 1 997,16) та 619,39 грн (1 197,54 - 578,15) відповідно.

Посилання в апеляційній скарзі на обмеження у застосуванні статті 625 ЦК України, які встановлені в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, не застосовні у даній справі, оскільки стосуються прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», складає 18 934,06 грн (16 456,81 + 1 857,86 + 619,39).

Щодо строку позовної давності

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Оскільки ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, він не міг заявити про застосування позовної давності, а тому відповідно до наведених вище норм та судової практики цю заяву розглядає суд апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання з оплати наданих послуг є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Окрім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням грошового зобов`язання, позовна давність за такими вимогами також обмежується останніми трьома роками до звернення позивача до суду.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.

Як було встановлено вище, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за період із 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року.

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»звернулося до суду з цим позовом 14 січня 2025 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року Перехідні та прикінцеві положення ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVІD-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України до 30 червня 2023 року.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 зазначено, що у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), тобто до 30 червня 2023 року.

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21 було зроблено висновок, що з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з 01 січня 2020 року по 01 листопада 2024 року, відтак строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму боргу, позивачем не пропущено

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» пропустило строк давності для звернення до суду із цим позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення сум стягнутих інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання до 1 857,86 грн та 619,39 грн відповідно, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Щодо судових витрат

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої інстанції, а саме 2 665,46 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

В той же час, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а сума стягнення заборгованості за судовим рішенням - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 543,81 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»різницю в понесених судових витратах по сплаті судового збору у розмірі 2 121,65 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року змінити, зменшивши суму стягнутих інфляційних втрат з 3 855,02 грн до 1 857,86 грн та суму стягнутих трьох процентів річних з 1 197,54 грн до 619,39 грн.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 рокузалишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат у справі, а саме стягнути із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 2 121,65 грн сплаченогосудового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній