ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Куцевол В.В. від 25 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Національного банку України, Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», треті особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, про захист прав споживачів, визнання недійсним договору споживчого кредиту, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору поруки, застосування наслідків недійсності правочинів, виключення відомостей з реєстру, стягнення моральної шкоди, стягнення збитків, нарахування у зв`язку з інфляцією, 3% річних,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 04.09.2006 між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №0, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 23800,00 доларів США, що дорівнювало 120190,00 грн, зі сплатою відсотків на рівні та за механізмом встановленим договором, з кінцевим строком повернення не пізніше 03.09.2027. В подальшому до вказаного договору було внесено зміни шляхом укладення додаткових договорів, які стосуються зміни графіку погашення кредиту. Однак, під час укладення кредитного договору банком не було розкрито інформацію про умови кредитування, не вказано загальну вартість кредиту, не дотримано права споживача вносити зміни до договору та надавати свої пропозиції. Кредитором вчинено дії, які свідчать про ведення в оману позичальника, кредитором застосовано нечесну підприємницьку практику, а також не здійснено переддоговірної роботи. Банком допущено нав`язування непотрібного асортименту послуг. Також не враховано підвищення курсу долара США до гривні, що призвело до зниження цінності наданих в кредит коштів. Також позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору іпотеки та договору страхування з посиланням на те, що споживачу не було надано повного обсягу інформації щодо свідомого вибору послуги, а також не дотримано пріоритету прав споживачів. Обґрунтовуючи вимогу про припинення договору поруки, ОСОБА_1 зазначила про порушення строків позовної давності, а також, що недійсне зобов`язання (кредитний договір) не підлягає забезпеченню. Тому позивачка просила: визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2006 року та додаткові угоди до нього: додаткові угоди: № 1 від 30.12.2008 року, № 2 від 20.10.2009 року, № 3 від 24.01.2011 року, № 3 від 10.09.2013 року, підписаний між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на підставі ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» з порушенням п. 2 ч. 1 ст. 19 у взаємозв`язку з п.1, 3, 6, восьмого абзацу ч. 2, десятого ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»; винести окрему ухвалу стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення ч.2,4 ст.190, ч.2 ст.200, ч.1,3 ст.209, ч.1 ст.209-1, ч.1,2,3 ст.212, ч.1 ст.220-2 КК України та недоліків в діяльності юридичної особи АТ «УкрСиббанк» і направити її прокурору на підставі ч.1,11 ст.262 ЦПК України; застосувати правові наслідки вчинення правочину (укладення та виконання кредитного договору) під впливом обману і на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»; стягнути з відповідачів на користь позивача збитки у подвійному розмірі 96 384 доларів США; за порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» укладення та виконання кредитного договору стягнути штраф з АТ «УкрСиббанк», а саме на підставі п.1, 5, 7, 11 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.4 ст.14 ЗУ «Про валюту» у сумі 12 341 420 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття рішення. Відповідно ч.2 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» суму штрафів зарахувати до державного бюджету; визнати недійсним договір іпотеки №0/0/3 від 04.09.2006 на підставі ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.227 ЦК України; ч.2 ст.548 ЦК України з порушенням п.1,2 ч.1 ст.19 у взаємозв`язку з п.1, 3, 6 восьмого абзацу ч.2, десятого абзацу ч.3 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів»; виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором №0/0/3 від 04.09.2006, а саме однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати АТ «УкрСиббанк» передати позивачу всі оригінали документів відповідно до акта-передачі, які були передані банку в якості застави; визнати недійсним договір страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006; застосувати правові наслідки вчинення правочину (укладення та виконання договору іпотеки) під впливом обману і на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»; стягнути з відповідачів на користь позивача збитки у подвійному розмірі 112000 доларів США та 18090,00 грн; застосувати правові наслідки вчинення правочину (укладення та виконання договору іпотеки) під впливом обману і на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Стягнути з ПАТ «СК «АРКС» на користь позивача збитки у подвійному розмірі 56 000 доларів США та 18 090 грн.; за порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» укладення та виконання договору іпотеки, стягнути з відповідачів на користь держави штраф 92400,00 доларів США у перерахунок в гривні по курсу НБУ на момент прийняття рішення на підставі п.4,7 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.2 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» суму штрафів зарахувати до державного бюджету; за порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» укладення та виконання договору іпотеки стягнути штраф з ПАТ «СК «АРКС» на користь держави у розмірі 92400 доларів США у перерахунок в гривні по курсу НБУ на момент прийняття рішення на підставі п.4,7 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів»; відповідно ч.2 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» суму штрафів зарахувати до державного бюджету; договір про надання споживчого кредиту №0/2 від 04.09.2006 визнати недійсним на підставі ч.2 ст.548 ЦК України з моменту укладення; договір поруки №0/0/П від 04.09.2006 та додаткову угоду до договору поруки від 24.01.2011 припинити на підставі ч.4 ст.559 ЦК України та/або визнати недійсним на підставі ч.2 ст.548 ЦК України; застосувати правові наслідки вчинення правочину (замовчування обставин при укладанні та виконанні кредитного договору, договору іпотеки) під впливом обману і на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»; стягнути з НБУ на користь позивача збитки у подвійному розмірі 172576,00 доларів США та 18090,00 грн.; за порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» укладання та виконання кредитного договору стягнути штраф з НБУ, а саме на підставі п.1 ,5, 7, 11 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» у сумі 12317324,00 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття рішення. Відповідно до ч.2 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» суму штрафів зарахувати до державного бюджету; стягнути з АТ «УкрСиббанк» на користь позивача моральну шкоду у розмірі повної вартості збитків кредитного договору 48192,00 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття судового рішення на вимогу ч.2 ст.227, ст.533 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та правового висновку наданого у п.14 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009; стягнути з ПАТ «СК «АРКС» на користь позивача моральну шкоду у розмірі повної вартості збитків іпотечного договору 28000 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття судового рішення на вимогу ст. 533 ЦК України та правового висновку наданого у п. 14 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009; стягнути з НБУ на користь позивача моральну шкоду у розмірі повної вартості збитків кредитного договору - 48192 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття судового рішення на вимогу ст. 533, ч. 2 ст. 227 ЦК України, ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та правового висновку наданого у п. 14 постанову Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009; на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, у випадку прострочення виконання своїх грошових зобов`язань, зобов`язати АТ «УкрСиббанк», ПАТ «СК «АРКС», НБУ, приватного нотаріуса Кухтіну В.В. сплатити суму боргу відповідно до свого розміру у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття судового рішення, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на користь ОСОБА_1 та на користь держави, відповідно сума позовних вимог, з дня остаточного тексту судового рішення до повного його виконання ч.2 ст.625 ЦК України; застосувати правові наслідки вчинення правочину (замовчування обставин при укладенні та посвідченні договору іпотеки) під впливом обману і на підставі ч.2 ст.230 ЦК України, ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Стягнути з приватного нотаріуса Кухтіної В.В. на користь позивачки збитки 56 000 доларів США; за порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» укладення та посвідчення договору іпотеки стягнути штраф з приватного нотаріуса Кухтіної В.В., а саме на підставі п.7 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» у сумі 8400 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття рішення; відповідно ч.2 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» суму штрафів зарахувати до державного бюджету; стягнути з приватного нотаріуса Кухтіної В.В. на користь позивача моральну шкоду 28000,00 доларів США у перерахунку в гривні по курсу НБУ на момент прийняття судового рішення ч.2 ст.230 ЦК України; ч.2 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»; на підставі ч.1 ст.262 ЦК України винести окрему ухвалу та направити її Міністерству юстиції України щодо анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю та припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ДМНК Кухтіної В.В., у зв`язку із наявністю в діях (бездіяльності) такої особи грубого порушення п.5 ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», с.5, ч.2 ст.54, ч.1,2 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», яке завдало шкоди інтересу фізичній особі, при вчиненні нотаріальних дій, покладених на нотаріуса відповідно до закону; стягнути солідарно з АТ «УкрСиббанк» та НБУ на користь ОСОБА_1 судові витрати компенсацію за втрачений заробіток з моменту вступу статті в дію до встановлення рішення на користь ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 138 ЦПК України у сумі 1709886 грн., пропорційно складає 854943 грн. з кожного; судові витрати та судовий збір ОСОБА_1 у сумі 7438 грн. покласти на АТ «УкрСиббанк» та Національного банку України на користь позивача - ОСОБА_1 солідарно та пропорційно у сумі 3719 грн., згідно заявлених позовних вимог.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року про виправлення описок, позов залишено без задоволення (а.с. 130-138, 156-157 т. 11).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до копії договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2006, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , остання отримала в кредит в іноземній валюті у розмірі 23800,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 120190,00 грн., зі сплатою відсотків встановлених на рівні 10,30% річних та з кінцевим строком повернення не пізніше 03.09.2027 (а.с. 6-9 т.1).

Додатком №1 до вказаного вище договору погоджено Графік погашення кредиту, яким визначено погашення заборгованості щомісячними платежами (а.с. 10-12 т.1).

Відповідно до копії договору про надання споживчого кредиту №0/2 від 04.09.2006, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у формі відновлювальної кредитної лінії в національній валюті в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 538,00 грн, зі сплатою процентів, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором (а.с. 108-112 т.1).

Додатковими угодами №1 від 30.12.2008, №2 від 20.10.2009, №3 від 24.01.2011, №3 від 10.09.2013 до договору про надання споживчого кредиту №0 було внесено зміни, зокрема, щодо Графіку погашення кредиту (а.с. 13-15 т.1, 19-41 т.2).

Згідно до копії договору іпотеки №0/0/З від 04.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , позивачка з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору №0 та №0/2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 ) (98-99 т. 1, 45-48 т.2).

Також 04.09.2006 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки №0/0/П, згідно змісту якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором в повному обсязі за зобов`язаннями, які виникли у позичальника ОСОБА_1 з кредитного договору №0 та кредитного договору №0/2. В подальшому, 24.01.2011, було укладено додаткову угоду до договору поруки (а.с. 42-43, 44 т.2).

Відповідно до копії договору страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006 укладеного між ЗАТ «СК «Український Страховий Альянс» та ОСОБА_1 , було застраховано майнові інтереси страхувальника ( ОСОБА_1 ) пов`язані з володінням та користуванням майном за договором №0/З від 04.09.2006 (а.с. 100-102 т.1, 63 т.2).

Згідно копії заяви на видачу готівки №67 від 04.09.2006, ОСОБА_1 видано кредит 23800, 00 доларів США, що у гривнях еквівалентно 120190,00 грн (а.с. 66 т.2).

04.09.2006, згідно копій квитанцій №№23,11, ОСОБА_1 було внесено страховий платіж та платіж за відкриття рахунку в іноземній валюті.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2021року у справі №200/8434/15-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, зупинено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - до розгляду даної цивільної справи №200/25165/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено, зокрема, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Кредитні договори №0 від 04.09.2006 та №0/2 від 04.09.2006, укладені між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 , є споживчими кредитами, тому на них розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитних договорів, встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У даній справі встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами, що оспорюваний договір про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2006 підписаний сторонами (АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ), які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов вказаного договору та в подальшому виконувала його умови у період з 2006 року по березень 2014 року, що стверджується представленими випискою з особового рахунку (а.с. 69-92 т.2) та квитанціями про оплату періодичних платежів (а.с. 122-144 т.1); кожен аркуш кредитного договору (договір містить, зокрема, умови про відсоткову ставку та порядок нарахування процентів, строк кредитування, права та обов`язки сторін договору) підписаний особисто позивачкою, що нею не оспорюється. Крім того, позивачкою не оспорюється і факт отримання у 2006 році кредитних коштів, у відповідності до умов укладеного договору, а також не оспорюється факт користування кредитними коштами до цього часу.

Колегія звертає увагу, що позивачка до укладення оспорюваних кредитних договорів оформила заяву-анкету позичальника від 23.08.2006 року, в якій виявила бажання отримати кредит саме в іноземній валюті - доларах США на суму 23800,00 для придбання квартири АДРЕСА_2 ) (а.с. 234-236 т.1).

Крім того, кредитний договір №0 від 04.09.2006 містить чітку умову щодо валюти кредитування, у пункті 1.1 якого сторонами погоджено, що банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 23800,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Позивачка за вказаним вище кредитним договором від 04.09.2006 отримала кредитні кошти та цього ж дня придбала квартиру АДРЕСА_2 ), згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. за реєстровим №7044, що свідчить про її погодження з умовами договору (а.с. 98 зворот т.1, а.с. 59 т.2).

За положеннями пункту 9.13 договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2006, підписанням даного договору позивачка свідчить про те, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи апелянтки про те, що вона не отримувала необхідної інформації перед укладенням кредитного договору спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом пункту 9.13 договору про надання споживчого кредиту №0 від 04.09.2006.

Посилання позивачки на порушення при укладенні кредитного договору вимог пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, яким передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо), - не може бути прийнято до уваги, адже зазначені Правила, які набрали чинності 05.06.2007 року (втратили чинність 10.06.2017 року), не були чинними на час укладення оспорюваних кредитних договорів №0 від 04.09.2006 та №0/2 від 04.09.2006.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Разом з цим, відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, з відповідними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Пунктом 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, встановлено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Крім того, Національний банк України листом від 07.12.2009 року №13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті» роз`яснив, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Встановлено, що на час укладення кредитних договорів №0 від 04.09.2006 та №0/2 від 04.09.2006 АКІБ «УкрСиббанк» мало відповідну банківську ліцензію від 24.12.2001 №75, яка діяла у період з 24.12.2001 до 27.12.2009 та письмовий дозвіл від 19.11.2002 №75-2, який діяв у період з 19.11.2002 до 20.09.2009, та було наділене правом здійснювати операції з іноземною валютою (а.с. 27, 30-31 т. 8).

Також, за змістом ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 01.12.2005 року, що діяла на час укладення кредитного договору, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч. 6 вказаної вище статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз`яснено, зокрема, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачкою на підтвердження доводів щодо застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, введення споживача в оману, не надано належних та допустимих доказів, клопотань про їх витребування судом не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом судового засідання.

Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняла виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати відповідної заборгованості, страхових платежів.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсними кредитного договору №0 від 04.09.2006 та додаткових угод до нього №1 від 30.12.2008 року, №2 від 20.10.2009 року, №3 від 24.01.2011 року, №3 від 10.09.2013 року, що укладені між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 .

Згідно змісту позовної заяви, вимог про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору або вимог про внесення змін до певних пунктів кредитного договору позивачкою не заявлено.

За змістом частини другої статті 548 ЦК України, недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №0/2 від 04.09.2006 на підставі ч.2 ст.548 ЦК України з моменту укладення, застосування правових наслідків вчинення правочину, визнання недійсним договору іпотеки №0/0/3 від 04.09.2006, виключення з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна - однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , зобов`язання АТ «УкрСиббанк» передати позивачці всі оригінали документів відповідно до акта-передачі, які були передані банку в якості застави, припинення та/або визнання недійсним договору поруки №0/0/П від 04.09.2006 та додаткової угоди до нього від 24.01.2011 - є похідними від визнання недійсним основного зобов`язання (кредитного договору №0 від 04.09.2006), вони також задоволенню не підлягають. Належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних позовних вимог позивачкою не надано.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі №904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі №910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі №910/9627/20 (пункт 8.45)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України).

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 64)). Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку (вищевказане узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору поруки припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме поруку, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припиненою поруку (вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №490/5224/14-ц).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див., наприклад, постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Тому ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права треба оцінювати, виходячи з обставин справи, залежно від того, чи зумовить задоволення такої вимоги дійсний захист інтересу позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 71)).

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень 27 квітня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу про відкриття провадження у справі №200/8434/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2021року у справі №200/8434/15-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, зупинено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - до розгляду даної цивільної справи №200/25165/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

З позовом у даній справі (з урахуванням уточнень та доповнень) ОСОБА_1 звернулась у листопаді 2015 року після того, як банк звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.

Після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, позичальник та поручитель може ефективно захистити своє право саме у справі №200/8434/15-ц, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. Для цього непотрібно заявляти зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора (про визнання поруки припиненою) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункти 62-63)).

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частиною другою статті 22 Закону України "Про захист прав споживачі" передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом не встановлено неправомірності дій відповідачів при укладенні оспорюваних договорів та додаткових договорів; позивачкою також не надано будь-яких належних та допустимих доказів завдання їй відповідачами моральної шкоди.

У зв`язку з викладеним, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивачки моральної шкоди з АТ «УкрСиббанк» у розмірі 48192,00 доларів США, з ПАТ «СК «АРКС» у розмірі 28000,00 доларів США, з НБУ у розмірі 48192,00 доларів США, а з приватного нотаріуса Кухтіної В.В. 28000,00 доларів США.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (частина друга статті 230 ЦК України).

Позивачкою не доведено факт порушення її цивільного права (вчинення правочину під впливом обману), у зв`язку з укладенням кредитного договору №0 від 04.09.2006 з АТ «УкрСиббанк», а також за договорами забезпечення і страхування, й завдання відповідачами збитків.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів збитків у подвійному розмірі 96384 доларів США, 112000 доларів США та 18090,00 грн, 172576,00 доларів США та 18090,00 грн, 56000,00 доларів США та 18 090 грн, з приватного нотаріуса ОСОБА_3 збитків у сумі 56000,00 доларів США - є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафів, колегія зазначає наступне.

Пунктами, 5, 7, 11 (на які посилається позивачка) частини першої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час подання позовної заяви) встановлено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за:

1) відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

5) реалізацію продукції, забороненої відповідним державним органом для виготовлення та реалізації (виконання, надання), - у розмірі п`ятисот відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

7) відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію або продавця (у випадках, визначених Законом України "Про електронну комерцію") - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

11) порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суми штрафів зараховуються до державного бюджету (частина друга статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно до частини третьої вказаної вище статті (у редакції, що діяла на час подання позовної заяви), у разі невиконання в добровільному порядку суб`єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, визначених у статті 26 цього Закону рішень (постанов) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадових осіб про накладення стягнення примусове виконання таких рішень (постанов) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 11 січня 2012 року №24 затверджено форми актів, постанов та рішень, зокрема постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про захист прав споживачів (форма № 3), відповідно до статті 26 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції наказу Міністерства економіки України від 10 травня 2024 року №12141).

Тобто, накладення штрафу у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єктами господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, уповноважений центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та його посадові особи.

Позивачка не є суб`єктом, який уповноважений ініціювати питання накладення штрафу на підставі статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» за результатами проведення відповідної перевірки. Таким органом на час розгляду справи є Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Тому суд також не наділений повноваженнями на накладення штрафів у дохід державного бюджету, на підставі статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення штрафів до державного бюджету з АТ «УкрСиббанк» в сумі 12341420 доларів США, з відповідачів 92400,00 доларів США, з ПАТ «СК «АРКС» у розмірі 92400 доларів США, з НБУ у сумі 12317324,00 доларів США, з приватного нотаріуса Кухтіної В.В. у сумі 8400 доларів США є надуманими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом не встановлено наявності у відповідачів перед позивачкою простроченого грошового зобов`язання, відсутні підстави для зобов`язання АТ «УкрСиббанк», ПАТ «СК «АРКС», НБУ, приватного нотаріуса Кухтіну В.В. сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 в справі №761/32388/13-ц (провадження №61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».

Тому вимоги позовної заяви щодо постановлення окремих ухвал стосовно АТ «УкрСиббанк» та щодо приватного нотаріуса Кухтіної В.В. є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що банк отримав на погашення кредиту за період з 2006 року по 2014 рік більше коштів, ніж сума кредиту, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, адже умовами цього договору передбачено сплату відсотків за користування кредитом, комісії, неустойку, які були погоджені при укладенні договору.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі щодо відсутності права банку надавати кредити в іноземній валюті, у зв`язку із забороною надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, встановленою Законом України №3795-VI.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

За змістом пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" вказаного вище Закону від 22 вересня 2011 року №3795-VI, дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Крім того, у частині першій та другій статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оспорювані кредитні договори укладені сторонами 04 вересня 2006 року. На час укладення цих договорів Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті.

Безпідставними є також доводи апелянтки про відсутність у начальника відділення №116 АКІБ "Укрсиббанк" Горобець Н.Є. на підписання кредитного договору, адже вона діяла у межах наданих їй повноважень (зокрема, з правом укладати договори) на підставі довіреності від 25.12.2005, виданої заступником голови правління - начальником Дніпровського регіонального департаменту АКІБ "Укрсиббанк", посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною Т.Д. за реєстровим №15521 (а.с. 117 т.2).

Крім того, позивачка не обґрунтовує в чому саме полягає порушення її прав у зв`язку з підписанням кредитного договору від імені банку - начальником відділення №116 АКІБ "Укрсиббанк" Горобець Н.Є., враховуючи, що даний договір виконано банком шляхом надання суми кредиту на придбання квартири у розмірі та строки, передбачені умовами кредитного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про недійсність договору страхування від 04.09.2006.

Між ЗАТ «СК «Український Страховий Альянс», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (найменування якого змінено на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС") та ОСОБА_1 було укладено договір страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006, відповідно до якого ЗАТ «СК «Український Страховий Альянс» зобов`язується відшкодувати страхувальнику ( ОСОБА_1 )/ вигодонабувачу (АКІБ "Укрсиббанк") прямі збитки, що перевищують встановлену франшизу, які відбулись в період дії договору, але у межах страхової суми (а.с. 100-102 т.1, 63 т.2).

За положеннями вказаного вище договору, об`єктом страхування є конструкція нерухомості за адресою АДРЕСА_1 ; страховими ризиками є пошкодження, втрата, або знищення майна, спричинені: 9.1. пожежею, вибухом (крім вибуху котельного устаткування), ударом блискавки, падінням пілотованих літаючих апаратів або їхніх уламків; 9.2. стихійними лихами (бурею, ураганом); 9.3. протиправними діями третіх осіб (умисним пошкодженням або знищенням); 9.4 водою з водопровідної, каналізаційної та опалювальної систем. Страхова сума - 141445,00 грн.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. На цих правових підставах конкретні умови страхування визначаються сторонами при укладенні договору добровільного страхування.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 16 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року №85/96-ВР (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

Належних та допустимих доказів недійсності вказаного вище договору страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006 у момент його вчинення, зокрема, доказів нав`язування позивачці відповідної послуги без її згоди, примушування до укладення відповідного договору, тощо, позивачкою не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Під час укладення договору страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006 ЗАТ «СК «Український Страховий Альянс» надавало відповідні послуги страхування на підставі ліцензій на право здійснення страхової діяльності АА №626458, АА №626471 від 08.04.2004, виданих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України.

Таким чином, позивачкою не спростовано презумпцію правомірності договору страхування серії МА №036044/07 НС-КР від 04.09.2006, тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині заявлених позовних вимог до відповідача НБУ, суд зазначає наступне.

Національний банк відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» є центральним банком України, особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про Національний банк України» та відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

ОСОБА_1 , заявляючи до стягнення моральну шкоду з Національного банку України, обґрунтовує дану вимогу положенням частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій визначено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Проте, Національний банк не є суб`єктом господарювання, який згідно з договором реалізує споживачам товари або пропонує їх до реалізації.

Тобто, жодних правовідносин між НБУ та ОСОБА_1 з приводу надання фінансових послуг на підставі договорів, які оспорюються, не існує, що виключає факт завдання Національним банком України моральної шкоди позивачці, як споживачу фінансових послуг.

Судом не встановлено, що НБУ, здійснюючи безпосередньо свої функції в межах закону, порушив, не визнає чи оспорює права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку з укладенням зазначених вище кредитних договорів, договорів іпотеки, поруки, страхування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача (п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За положеннями частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», компенсуються за рахунок держави.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, понесені позивачкою, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позовних вимог, покладаються на неї.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова