Провадження № 2/127/2521/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Врублевської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Першої вінницької нотаріальної контори, про зняття арешту з нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори, про зняття арешту з квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 13.04.2006 року.

У грудні 2024 року позивач звернулася до нотаріуса для оформлення спадкових прав після смерті своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також були співвласниками зазначеної квартири. Проте під час нотаріального оформлення спадщини було виявлено, що на квартиру накладено арешт, про що позивач дізналася вперше.

З отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №406580577 від 04.12.2024 року вбачається, що на вказану квартиру накладено обтяження у вигляді арешту (архівний запис) за реєстраційним номером обтяження №5316173, архівний номер 9561УІКМІТ8А1, архівна дата 18.05.1998 року, підстава обтяження ухвала Ленінського районного суду м. Вінниці без номера, власником квартири зазначено ОСОБА_2 , колишнього чоловіка позивачки, який ніколи не був власником житла, а лише був зареєстрований за цією адресою.

ОСОБА_2 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, і, як з`ясувалося зі слів представників нотаріального архіву, арешт було накладено в рамках кримінальної справи на майно засудженого.

Проте накладений арешт поширився на спірну квартиру, що частково належить позивачці та спадкодавцям, які не є суб`єктами кримінального провадження.

З метою отримання копій документів, на підставі яких накладено арешт, адвокат позивача звертався із запитом до Державного нотаріального архіву у Вінницькій області, однак листом №494/01-18 від 12.03.2025 року було відмовлено у наданні інформації з посиланням на нотаріальну таємницю.

Позивач зазначає, що наявність арешту перешкоджає їй у реалізації права власності на спадкове майно, оскільки нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. Іншого способу усунути перешкоди у здійсненні права власності вона не має, у зв`язку з чим звернулась до суду.

Позивач просить зняти арешт з квартири, оскільки обтяження накладене на підставі ухвали суду щодо іншої особи ( ОСОБА_2 ), яка не є власником спірного майна, а отже, порушує права добросовісного власника ОСОБА_1 .

Таким чином, у зв`язку з накладеним на квартиру арештом, який на даний час є безпідставним, позивачка обмежена у вчиненні юридично значущих дій щодо житла та нерухомого майна, а тому була змушенні звернутися до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 10.06.2025 року було відкрите загальне позовне провадження у справі та справу призначено до підготовчого судового розгляду. На адресу відповідача та третьої особи, судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву та письмових пояснень, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів.

25.06.2025 року представником Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до інтегрованих карток ІКС «Податковий блок» по ОСОБА_1 немає податкового боргу, недоїмок зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів. Крім того повідомлено про те, що станом на 20.06.2024 року відсутні будь-які записи в державному реєстрі обтяжень рухомого майна по всіх платниках. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог через їх безпідставність та розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача.

На виконання вимог ухвали від 29.07.2025 року Державний нотаріальний архів надав Вінницькому міському суду Вінницької області для дослідження в судовому засіданні копію обтяження-арешту на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером обтяження №5316173, архівний номер 9561 VINNITSA1, архівна дата: 18.05.1998 року, дата виникнення 24.02.1998 року, № реєстра: 10-56; внутр. № 3С01043326EF4Е31412С підстава обтяження: ухвала б/н Ленінський районний суд м. Вінниці накладеного Першою вінницькою державною нотаріальною конторою.

За відомостями Управління Державної міграційної служби відомості про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні.

Згідно з повідомленням Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдова, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , відсутні.

На підставі ухвали суду від 10.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, але від представника позивача адвоката Колотухи К.А. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області у поданому відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог та розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Першої вінницької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин, в матеріалах справи наявні письмові пояснення з приводу позовних вимог, в яких зазначено, що третя особа покладається на розсуд суду при ухваленні рішення.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 13 квітня 2006 року, виданим на підставі розпорядження виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_1 є власником 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт належності вказаного житла підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №406580577 від 04.12.2024 року (а.с. 1214), згідно з яким право власності зареєстровано за позивачем.

Згідно з технічним паспортом на квартиру (а.с. 11-12), спірне майно є двокімнатною квартирою, що належить кільком співвласникам.

На виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 29.07.2025 року Державним нотаріальним архівом у Вінницькій області до суду надано копію обтяження арешту на вказану квартиру, реєстровий номер№10-56, накладеного 24.02.1998 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою.

З наданого документа та відповідно до Державного реєстру речових прав №406580577 від 04.12.2024 року встановлено, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , було накладено арешт за реєстраційним номером обтяження №5316173, архівний номер 9561 VINNITSA1, архівна дата 18.05.1998 року, дата виникнення 24.02.1998 року, № реєстра 10-56; внутр. № 3С01043326EF4Е31412С, підстава обтяження ухвала без номера Ленінського районного суду м. Вінниці, арешт накладено Першою вінницькою державною нотаріальною конторою.

Водночас із наданих матеріалів вбачається, що ухвала суду, на підставі якої вчинено арешт, не збереглася в архіві суду.

Зі змісту обтяження випливає, що арешт накладено на майно, власником якого зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 не є власником зазначеної квартири. Цей факт підтверджується: свідоцтвом про право власності на житло серії НОМЕР_1 від 13.04.2006 року (а.с. 10), у якому власником квартири він не зазначений; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №406580577 від 04.12.2024 року (а.с. 14), де відсутні будь-які записи про право власності ОСОБА_2 ; відповіддю Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області, відповідно до якої відомості про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Крім того, відповідно до повідомлення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.

Таким чином, судом не встановлено жодного підтвердження, що зазначена особа проживала у спірній квартирі, мала будь-які права власності або спадкування щодо неї.

Відповідно до листа Першої вінницької державної нотаріальної контори №148/02-14 від 10.02.2025 року, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на чинний запис про арешт майна.

Наявність арешту фактично унеможливлює вчинення будь-яких реєстраційних або нотаріальних дій щодо квартири, що позбавляє позивачку можливості реалізувати своє право власності.

Також у матеріалах справи містяться копії свідоцтв про смерть батьків позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), що підтверджують її право на спадкування їх часток у спірному житлі.

Отже, чинне обтяження у вигляді арешту створює реальні перешкоди для реалізації позивачем своїх майнових прав.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття арешту з нерухомого майна.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04.11.2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Таким чином, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивачі не можуть реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, так як на даний час виконавче провадження, в межах якого накладено арешти, вже завершено та знищено, що порушує їх законні права та інтереси як власників майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним їм майном.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно зі ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті 10.06.1999 року за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868. для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових-прав. та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Згідно з приписами Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника припиняється на підставі винесеної державним, приватним виконавцем постанови про:

- закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1 - 3, 5 - 7, 9 - 12. 14. 15 частини першої статті 39 Закону;

- повернення виконавчого документа стягувану на підставі пунктів 1,3. 11 частини першої статті 37 Закону;

- зняття арешту з майна боржника з підстав, передбачених статтею 59 Закону.

Арешт з майна боржника також знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (утому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Арешт з майна боржника також знімається у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом.

Відповідно до статей 317, 319, 321, 391 ЦК України, власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права; власник може вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Згідно з ч. 13 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що арештоване майно належить їй, а не боржнику, має право звернутися до суду з позовом про зняття арешту.

Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №450/1411/16, від 11.03.2020 року у справі №299/2931/17, від 16.03.2021 року у справі №476/112/19, спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного на підставі ухвал чи рішень щодо інших осіб, розглядаються у порядку цивільного судочинства як спосіб захисту права власності (негаторний позов).

Досліджені докази у своїй сукупності свідчать про те, що: арешт накладено ухвалою суду 1998 року щодо ОСОБА_2 , який не є власником майна; виконавче чи кримінальне провадження, у межах якого арешт було застосовано, не збереглися; арешт поширюється на майно, яке належить іншій особі, позивачу; арешт діє понад 25 років без правових підстав і обмежує право власності позивача.

З урахуванням викладеного вище, будь - які виконавчі провадження щодо позивача, в тому числі і виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 - відсутні, тому арешт з майна позивача може бути знятий лише за відповідним судовим рішенням.

Враховуючи положення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку, що продовження дії такого арешту є непропорційним втручанням держави у право власності, а тому підлягає скасуванню як безпідставне та незаконне.

Таким чином, враховуючи положення статей 158, 159 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування заходу забезпечення позову арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому суд не скасовує ухвалу, якою було накладено арешт, а скасовує саме захід забезпечення (арешт майна), оскільки в силу закону судові ухвали не підлягають скасуванню іншим судом, однак забезпечувальний захід може бути скасований, якщо відпала потреба у його подальшому застосуванні.

Отже, у даному випадку суд діє в межах своїх процесуальних повноважень, скасовуючи сам захід забезпечення (арешт майна), накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці у 1998 році, оскільки підстави для його подальшого існування відсутні.

За таких підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.3-7,10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області, ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Першої вінницької нотаріальної контори, про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити частково.

Скасувати обтяження, а саме арешт нерухомого майна - квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером обтяження №5316173; архівний номер 9561 VINNTSA1, архівна дата: 18.05.1998 р., дата виникнення 24.02.1998 року, № реєстра: 10-56; внутр. №3С01043326ЕF4Е31412С підстава обтяження: ухвала, б/н Ленінський районний суд м.Вінниці.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 03.11.2025 року.

Суддя: