Справа № 367/8952/23
Провадження №2/367/997/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

31 жовтня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Зайцевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої власності,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої власності. В позовній заяві позивач вказує, що 17.06.2006 року між ним та ОСОБА_3 (прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 ) було укладено шлюб. Від цього шлюбу подружжя має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час у спільній сумісній власності його та відповідачки перебуває житловий будинок загальною площею 168,3кв.м., житловою площею 88,3 кв.м., опис: житловий будинок літер. «А»; госпблок літер. «Б»; літня кухня літер. «В»; навіс літер «Г» літній душ літер. «Д»; огорожа №1-4; каналізаційна споруда №1, колонка питна №11, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , однак право власності на нього зареєстровано за відповідачем. Спірний житловий будинок був збудований і введений в експлуатацію та право власності на нього було зареєстроване в установленому порядку під час перебування його та відповідача в шлюбі за рахунок їх спільних коштів як подружжя і тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно вказаний житловий будинок як об`єкт спільної сумісної власності подружжя може бути поділений між подружжям із дотриманням принципу рівності часток внаслідок такого поділу. Також відзначає, що, як указано вище житловий будинок будувався та є розташованим на земельній ділянці з кадастровим номером :01:074:0082, площа якої становить 0,0791 га. Право власності на земельну ділянку зареєстроване на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЖ814306, №2, виданого 21.10.2009 за відповідачем. Однак, йому достеменно відомо, що в дійсності таке право власності було набуте відповідачем ще до реєстрації шлюбу, з чого випливає, що земельна ділянка перебувала в особистій власності відповідача та не входила до складу спільної сумісної власності подружжя. У той же час в подальшому на земельній ділянці подружжям зведено житловий будинок, який є їх спільною сумісною власністю і вимоги щодо його поділу заявлені в цьому позові. Тому згідно чинного законодавства ця обставина надає йому право вимагати визнання за ним також і частки у праві власності на земельну ділянку в розмірі пропорційному частці у житловому будинку, що розташований на ній та підлягає поділу. Просить суд поділити житловий будинок загальною площею 168,3кв.м., житловою площею 88,3кв.м., опис: житловий будинок літер. «А»; госпблок літер. «Б»; літня кухня літер. «В»; навіс літер. «Г» літній душ літер. «Д»; огорожа №1-4; каналізаційна споруда №1, колонка питна № ІІ, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , та який є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку. Визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:074:0082, площа (га): 0,0791., яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Шурхно К.А. через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву справа № 367/8952/23. В якому зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, спірне майно не є спільною сумісною власністю, так як придбано та побудовано відповідачем за власні кошти. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так підтвердженням права приватної власності відповідача на зазначене в позовній заяві майно та будівництво вказаного майна за приватні кошти, є договір дарування грошей від 30.07.2010 року, згідно з яким батьки відповідача подарували останній грошові кошти в сумі 200 000 гривень для будівництва житлового будинку в смт. Ворзель, Київської області. Також вся проектна документація на будинок, всі будівельні роботи велись за рахунок відповідача та її батьків, що підтверджується документацією на будинок, згідно з якою одержувачем або покупцем будівельних матеріалів, замовником виконання певних робіт, виготовлення проектної документації є або відповідач, або її батько ОСОБА_6 . Батьками відповідача вказані будівельні матеріали, роботи та все інше, необхідне для будівництва будинку були їй подаровані за домовленістю також з позивачем. Між сторонами була домовленість про те, що позивач підтверджує, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , є приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбано та побудовано нею за особисті кошти і не належить до спільного майна подружжя, про що, позивач особисто написав заяву, що посвідчена нотаріусом, цією ж заявою, він підтверджував, що гроші, які ОСОБА_2 вклала у придбання та будівництво вказаного будинку належать їй на праві особистої власності і не належать до спільного майна подружжя. Наданими відповідачем доказами спростовується у вказаній справі презумпція спільності права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне майно, оскільки підтверджено, що вказане майно придбано саме за особисті грошові кошти останньої, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у справі №367/8952/23 в повному обсязі.

Позивачем подано відповідь на відзив в якому зазначено, що викладені обставини у відзиві не відповідають дійсності. У абзац. 9 на стор. 1 відзиву на позовну заяву представник відповідача зазначає, що нібито підтвердженням її права власності на майно та будівництво вказаного майна за приватні кошти - є договір дарування грошей від 30.07.2010 року, згідно з яким її батьки нібито подарували останній грошові кошти для будівництва будинку. Відповідно до п. 5 вищезазначеного договору дарування грошей від 30.07.2010 р. гроші передані обдаровуваній до підписання цього договору. Право власності на майно за договором набувача виникає з моменту прийняття дарунку. Факт передачі та отримання грошей підтверджується розпискою від 10.05.2006р. Тобто, безпосередньо грошова сума була нібито подарована відповідачу у 2006 р. згідно розписки, а не у 2010 р., коли був укладений договір дарування грошей. Зважаючи на правові норми діючого законодавства, договір дарування валютних цінностей (грошей) обов`язково укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується. Крім того, дарувальник або передає обдаровуваному безоплатно майно (дарунок) у власність під час укладення договору, або зобов`язується передати в майбутньому. Якщо ж відповідачу 10.05.2006 р. подарували кошти, то 10.05.2006 р. і повинен був укладатися договір дарування у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Розписка ж не є належним документом, який підтверджує дарування коштів. Оскільки 10.05.2006 р. відповідач та її батьки не додержались вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору дарування, то такий договір є нікчемним (недійсність встановлена законом). Відповідачем не надано жодних підтверджень тієї обставини, що саме ті кошти, які були нібито подаровані їй, були спрямовані останньою на будівництво будинку. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що нібито вся проектна документація на будинок, всі будівельні роботи велись за рахунок відповідача та її батьків. По-перше, за час перебування його та відповідачки у шлюбі він щоденно зранку до вечора працював, у той час, як відповідач була вдома і мала можливість займатися оформленням документів на будинок. Хоча відповідач і вказана у документації на будинок - це зовсім не означає, що будівництво будинку було здійснено виключно за її власні кошти. Більш того, вищезазначені документи не містять жодного посилання на те, що вона здійснила будівництво будинку за особисті кошти. По-друге, представник відповідача приєднав до позовної заяви численну кількість накладних, рахунків-фактури, вимоги на відпуск продукції, однак не обґрунтував, яке саме відношення ці документи мають до цієї справи. Майже у половині видаткових накладних ОСОБА_6 , батько відповідача, вказаний як «ФОП» або «ПП». Згідно з детальною інформацією про фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 , яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_6 зареєстрований 21.01.2000 р., видами діяльності ФОП ОСОБА_6 є: 47.52. Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах (основний), 46.73. Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням. Тобто, накладні, де вказаний покупцем ОСОБА_6 як «ФОП» або «ПП» безпосередньо підтверджують лише те, що ОСОБА_6 купував матеріали задля подальшої торгівлі ними, а не будівництва будинку, як вказує представник відповідача. Більш того, ні ФОП ОСОБА_6 , ні сам ОСОБА_6 не є учасником у цій справі, а тому накладні, виписані на його ім`я, не можуть бути належними доказами у справі № 367/8952/23. По-третє, рахунки-фактури, надані відповідачем, містять інформацію лише про товар і про його вартість, але аж ніяк не підтверджують, що цей товар був придбаний. Крім того, на більшості вимогах на відпуск продукції не має відмітки про сплату за товар, який вказаний у цих вимогах. І нарешті, по-п`яте, всі накладні, приєднані Відповідачем, підтверджують лише і виключно купівлю певних товарів. У той же час жодних підтверджень тієї обставини, що ці товари були спрямовані Відповідачем на будівництво спірного будинку, вищевказані документи не містять. 11.09.2023 р. він написав заяву, яка була нотаріально посвідчена, про те, що скасовує (відзиває) заяву від 26.05.2023 р. Цього ж дня, він направив заяву ОСОБА_2 та іншим зацікавленим особам про те, що на момент написання заяви від 26.05.2023 р. через стан здоров`я він не міг усвідомлювати суть підписаної заяви та її наслідків, оскільки на дату підписання заяви він за призначенням лікаря проходив амбулаторне лікування гострого поліморфного психотичного розладу (діагноз - F23.0) та приймав відповідні ліки, які впливають на свідомість та стан сприйняття. Зважаючи на зазначене вище, заява від 26.05.2023 р. є недійсною, не створює ніяких юридичних наслідків та не може бути належним доказом у цій справі. Зважаючи на вказане вище, посилання представника відповідача на те, що спірне майно придбане і побудоване лише і виключно за особисті кошти відповідача, є повністю безпідставним та не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чиж С.С. підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у ній, додатково зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває у власності відповідача, але на ній знаходиться будинок, що підлягає розподілу як майно подружжя, позивач просить визнати за позивачем ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться під будинком. Факт отримання відповідачкою грошових коштів в 2006 році підтверджується розпискою, договору дарування, нотаріально засвідчуваного при цьому укладено не було. Тому відсутні докази, про те, що будівництво спірного будинку здійснювалися лише за особисті кошти відповідачки. Заяву від 26.05.2023 р., посвідчену нотаріусом, та складену його довірителем про те, що нібито останній підтверджує, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, є приватною власністю ОСОБА_2 скасував 11.09.2023 року, оскільки на дату вище зазначеної заяви ОСОБА_1 проходив лікування, а тому вона не повинна братися до уваги. На час будівництва спірного будинку ОСОБА_1 працював, отримував значний дохід, тому саме відповідачка зі своїм батьком, який займався підприємницькою діяльністю, що пов`язана з будівельними матеріалами, і займалися будівництвом спірного будинку, однак це не означає, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_2 . Тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шурхно К.А. зазначив, що повністю заперечує щодо заявлених позовних вимог, у відзиві виклав свою позицію. Спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, було придбано (будувалося) за кошти та матеріали відповідачки, які їй були подаровані та придбані її батьками. Укладений договір дарування від 2010 року не визнаний недійсним. Щодо відізвання (скасування) заяви ОСОБА_1 від 26.05.2023 року йому не відомо. Однак, на час написання вказаної заяви нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_1 норми законодавства щодо права спільної сумісної власності подружжя та права розпоряджатися таким майном. Крім того, в самій заяві зазначено, що ОСОБА_1 не хворіє на захворювання, які можуть перешкоджати усвідомленню суті цієї заяв, а також підтверджує, що у нього відсутні обставини, що примушують його виконувати цей правочин. Тому вважає, що відповідачем доведено факт придбання спірного майна за особисті кошти. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 351445198 від 23.10.2023 житловий будинок загальною площею 168,3кв.м., житловою площею 88,3кв.м.; опис: житловий будинок літер. «А»; госпблок літер. «Б»; літня кухня літер. «В»; навіс літер. «Г»; літній душ літер. «Д»; огорожа №1-4; каналізаційна споруда № І; колонка питна № ІІ, - за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка місця розташування: кадастровий номер: :01:074:0082, - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з 04.09.2019 року (документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: 7000048, виданий 14.01.2019, видавник: ПП "ГПБ Центр ДАБК"; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС 81, виданий 02.07.2019, видавник: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, Документ отримано з ЄРД).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 351445198 від 23.10.2023 земельна ділянка кадастровий номер: :01:074:0082, площею 0,0791га - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з 04.09.2019 року (документи, подані для державної реєстрації:державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЖ814306, № 22, виданий 21.10.2009, видавник відділ земельних ресурсів у м. Ірпінь.

Зі свідоцтва про шлюб (повторно) серія НОМЕР_1 виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 17 червня 2006 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 686, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини: « ОСОБА_4 ».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідач стверджує, що спірний будинок є її особистою приватною власністю, оскільки, спірне майно та будівництво спірного будинку було здійснено за приватні кошти, що були подаровані її батьками згідно договору дарування від 30.07.2010 року. В підтвердження даного факту відповідачем подано копію договору дарування грошей від 30 липня 2010 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдаровувана), посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бойко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2908, за умовами якого дарувальники передали у власність своїй доньці ОСОБА_2 гроші в розмірі 200000,00грн. для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в смт. Ворзель, Київської обл., та для купівлі речей побутового призначення (п.1. договору).

Згідно п. 5 договору гроші передані обдаровуваній до підписання цього договору. Право власності за договором у набувача виникає з моменту прийняття дарунку. Факт передачі та отримання грошей підтверджується розпискою від 10.05.2006 року.

Відповідачем також подано заяву ОСОБА_1 , від 26 травня 2023 року, засвідчену приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Бойко Л.В., зареєстровану в реєстрі за № 2359, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , перебуваючи з ОСОБА_2 в зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, 17 червня 2006 року, шлюбі, підтверджує, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0791, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , є особистою власністю його дружини ОСОБА_2 , оскільки придбано (побудовано) нею за особисті кошти і не належать до спільного майна подружжя. Гроші, які його дружина ОСОБА_2 , вклала у придбання (будівництво) нерухомого майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,0791, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , належать їй на праві особистої власності і не належать до спільного майна подружжя. При цьому ОСОБА_1 свідчить, що: шлюбний договір між ними не посвідчувався; по стану свого здоров`я може самостійно здійснювати та захищати свої права і виконувати обов`язки, не хворіє на захворювання, які можуть перешкоджати усвідомленню суті цієї заяви, а також підтверджує, що у нього відсутні обставини, що примушують його виконувати цей правочин; зміст ст. 368 Цивільного кодексу України щодо права спільної сумісної власності, ст.ст. 57, 60, 64, 65 Сімейного кодексу України щодо підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя та права розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя йому нотаріусом роз`яснено. Йому відомо, що згідно ст. 27 Закону України "Про нотаріат" він несе відповідальність у разі подання неправдивої інформації щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, та не заявив про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія.

Твердження позивач проте, що договір дарування грошових коштів можна вважати нікчемним не знайшло свого підтвердження, жодним належним доказом поданим позивачем.

Договір дарування грошей від 30 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бойко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2908 станом на час розгляду справи не розірваний та є дійсним. У зазначеному договорі чітко передбачена його мета а саме: для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в смт. Ворзель, Київської області та для купівлі речей побутового призначення.

Позивачем надано до позовної заяви ряд документів, що свідчать про його доходи за період з 2006 року по 2023 року, що складалися із заробітної плати, однак факт того, що позивач працював та отримував доходи відповідачем не оспорюється.

Позивачем жодним належним доказом не спростовано факту, про те, що спірний будинок було побудовано за особисті кошти відповідачки. Не надано і належних доказів про те, що позивач брав участь у будівництві спірного будинку.

Суд не бере до уваги подані відповідачем документи щодо придбання будівельних матеріалів, оскільки, останні жодним чином не свідчать, що вказані матеріали були придбані відповідачкою для будівництва саме спірного будинку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 в своїх свідченнях зазначив, що його брат ОСОБА_1 працював, отримував гарну заробітну плату, з його слів йому відомо, що усі його кошти йшли на сім`ю, він був головний в сім`ї. Чий будинок у смт. Ворзель, йому не відомо, там проживала сім`я його брата він неодноразово був у них в гостях. Хто займався проектними документами на будинок йому не відомо. Зі слів брата йому відомо, що він купував в будинок побутову техніку, зокрема холодильник, якісь кімнатні меблі. В лютому 2023 року, після повномасштабного вторгнення, брат знаходився у депресивному пригніченому стан, тому змушені були звертатися до психіатра, який виписував ліки щоб той заспокоївся. Брат проходив медикаментозне лікування. Трохи адаптувався, але бувають моменти депресивного стану. Зі слів брата йому відомо, що той писав заяву у нотаріуса, він підписав все, що йому сказали. До правоохоронних органів брат не звертався. Щодо договору дарування грошей відповідачці для будівництва будинку у смт. Ворзель йому нічого не відомо.

З показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вбачається, що будівництвом будинку в смт. Ворзель займався батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 : він забезпечував необхідними будівельними матеріалами, привозив необхідних майстрів. З майстрами розраховувалася або ОСОБА_2 або її батько - ОСОБА_6 . Розрахунок за будівельні роботи ОСОБА_1 не здійснював. ОСОБА_8 як сусідка сторін також зазначала, що сторони проживали в будинку у смт. Ворзель після його будівництва як сім`я, будівництво будинку велося приблизно з 2010 року по 2012 року. ОСОБА_9 зазначив, що він проводив столярні та сварочні роботи в період з 2012 по 2014 року оплату проводив ОСОБА_6 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 в своїх свідченнях зазначив, що спірний будинок будувався в основному за його з дружиною кошти. При будівництві було обумовлено, що будинок для внука та доньки. Грошові кошти що подарували донці пішли на будівництво спірного будинку. Будівництвом та будівельними матеріалами займався він, оплату за роботи також проводив в основному він особисто. Зять не давав гроші на будівництво будинку. При написанні заяви зятем у нотаріуса він присутнім не був. Договір про дарування грошей оформили у нотаріуса в 2010 році. Йому не відомо щодо психічних розладів в ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що заява від 26.05.2023 р. є недійсною та не створює ніяких юридичних наслідків та не може бути належним доказом у цій справі. При цьому, додає консультаційний висновок спеціаліста психіатра ОСОБА_11 . Медичного Центру ПП «МЕДГАРАНТ» від 28 квітня 2023 року з якого вбачається, що пацієнту ОСОБА_1 встановлено діагноз: F 23.0 та призначено медикаментозне лікування - таблетки та явку через місяць.

Згідно поданої заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2023 року, засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринник С.М., зареєстровану в реєстрі за № 905 вбачається, що ОСОБА_1 , цією заявою скасовує (відзиває) та просить не брати до уваги видану ним заяву 26 травня 2023 року, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_12 , приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області, за реєстровим № 2359. Всіх заінтересованих осіб, повідомляє особисто. ОСОБА_1 , у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. підтверджує, що діє вільно, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психологічного, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки. Ця заява ОСОБА_1 , особисто прочитана, осмислена, зрозуміла, відповідає його волі і в повному обсязі є прийнятна, в підтвердження чого він її особисто скріпив своїм підписом.

Однак суду, позивачем не подано жодного належного доказу, про те, що ОСОБА_1 станом на 26 травня 2023 року по стану здоров`я не усвідомлював своїх дій і суті підписаних ним документів та їх наслідків, в тому числі і при написанні вище зазначеної заяви від 26 травня 2023 року у приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Бойко Л.В.

Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20-ц вказував, що визначальним для з`ясування юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце під час шлюбу, а факт набуття (створення) майна.

Твердження відповідача про будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 за особисті кошти, подаровані її батьками, не спростовано позивачем жодним належним доказом.

Крім того, позивачем не надано жодних належних доказів про те, що кошти на будівництво спірного житлового будинку були коштами подружжя.

Що стосується земельної ділянки за кадастровим номером: :01:074:0082, площею 0,0791, сторонами не надано жодних підтверджуючих документів щодо підстав виникнення права власності та її цільового призначення.

Факт того, що земельна ділянка за кадастровим номером: :01:074:0082, площею 0,0791 перебуває у приватній власності ОСОБА_2 та є її особистою власністю сторонами не оспорювався.

Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, участі обох сторін по справі в здійсненні ремонту квартири, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі спірної квартири, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

З огляду на викладені обставини, враховуючи, що відповідачем придбано об`єкт нерухомості, а саме: земельну ділянку та спірний житловий будинок за власні кошти, суд дійшов висновку, що відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності на спірне майно, тим самим є усі підстави вважати, що спірне майно належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності та не є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, суд звертає увагу на те, що саме на позивача згідно з положеннями статей 12, 13 ЦПК України покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі ст. 57, 60, 61, 63, 69-72 Сімейного Кодексу України, ст. 3, 13, 15, 368, 372 ЦК України, керуючись ст. 4, 10, 76, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза