Справа № 130/903/25
Провадження № 22-ц/801/2031/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 рокуСправа № 130/903/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цимбал Альона Анатоліївна на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Борейко О. Г. в залі суду в селищі Тростянець Вінницької області, дата складення повного тексту рішення 15 липня 2025 року,

в цивільній справі № 130/903/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Короткий зміст вимог

В березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі ТОВ «Коллект Центр») звернулося в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» та відповідачем був укладений договір № 75113694, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 12652,00 грн., процентна ставка (базова) в день 1,99 % (фіксована).

22 лютого 2022 року укладено договір факторингу №22/02/2022 відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75113694.

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75113694.

Заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №75113694 від 01 вересня 2021 року становить 34 203,08 грн., з яких: 12652,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредитом); 21 549,01 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; та 2,07 грн. нараховані 3% річних.

Покликаючись на викладене, ТОВ «Коллект Центр» у заявленому позові просило суд стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 34 203,08 грн, а також 2 422,40 грн судового збору та 9 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку) №75113694 від 01.09.2021 в розмірі 34203 гривень гривні 08 копійок. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведенням факту укладення договору позики в електронній формі між ОСОБА_1 та первісним позикодавцем ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а також переходом права вимоги від первісних кредиторів до позивача ТОВ «Коллект Центр». Суд встановив, що відповідач отримала кредитні кошти, але не повернула їх правонаступнику, що свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Оскільки відповідач не надала доказів на спростування вимог позивача, суд визнав позов обґрунтованим і задовольнив його.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн, суд виходив із того, що позивач скористався послугами адвоката, заявлена до стягнення сума відповідає критеріям реальності наданих послуг, розумності їхнього розміру та враховує складність справи й обсяг необхідних процесуальних дій. Також, суд зазначив відповідач не заявляв клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та не довів їхню неспівмірність, а суд не має права зменшувати суму витрат на правничу допомогу за власною ініціативою. Така правова позиція підтверджена постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №275/150/22.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.

18 серпня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

28 серпня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

30 вересня 2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п`ятнадцять днів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, посилаючись на п. 12 договору позики, зазначив, що договір укладено дистанційно в електронній формі шляхом акцепту пропозиції та підписано електронним підписом одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Однак, як вказує апелянт, позивач не надав доказів надсилання відповідного електронного повідомлення та не долучив електронний примірник договору, що суперечить вимогам законодавства.

Крім того, суд не надав належної оцінки тому, що позивач надав лише паперову копію договору, яка не може вважатися належним доказом електронного правочину. Вказане, на думку апелянта, позбавляє суд можливості перевірити достовірність та незмінність змісту електронного документа, що відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України є підставою для відхилення такого доказу.

Апелянт зазначає, що позивач не надав належних доказів переходу права вимоги від первісного кредитора до нового, зокрема доказів оплати за договором факторингу. Відступлення права вимоги є правочином, за яким первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а останній приймає їх і, за наявності відповідних умов, сплачує за це винагороду.

Також апелянт вказує, що відповідно до вимог законодавства кредитодавець зобов`язаний невідкладно після підписання надати споживачу оригінал договору, а обов`язок доведення факту його передачі покладається саме на кредитодавця.

Крім того, наголошується, що право вимоги за договором позики №75113694 від 01.09.2021 двічі відступалося спочатку ТОВ «Вердикт Капітал», а згодом ТОВ «Коллект Центр». Водночас відповідач не отримувала повідомлень про зміну кредитора та реквізитів для погашення заборгованості. На думку апелянта, у зв`язку з відсутністю повідомлення про зміну кредитора та ненаданням нових реквізитів для сплати боргу, нарахування заборгованості є неправомірним і завищеним, а сам договір укладено з порушенням вимог законодавства, що порушує права та законні інтереси відповідача як споживача кредитних послуг.

Апелянт зазначає, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом наявності заборгованості, оскільки є внутрішнім документом фінансової установи і не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити факт фактичного перерахування кредитних коштів позичальнику. На думку апелянта, таким доказом може бути лише банківська виписка, що є первинним бухгалтерським документом. Позивач не надав первинного бухгалтерського документа, який би підтверджував факт перерахування кредитних коштів відповідачу.

Наголошує, що у договорі позики №75113694 від 01.09.2021 сторони не погодили порядок та умови надання кредиту, а тому умова про автоматичну пролонгацію договору є несправедливою та недійсною. Також апелянт вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Отже, встановлена в договорі ставка у розмірі 1,99% є незаконною та порушує права споживача кредитних послуг.

Крім того, згідно з ч. 10 ст. 9 зазначеного Закону, надавачам фінансових послуг забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, а також змінювати порядок їх розрахунку, за винятком випадків, прямо передбачених законом. Тому умови договору позики №75113694 від 01.09.2021 щодо відсоткових ставок є нікчемними та не підлягають застосуванню до спірної заборгованості.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу апелянт зазначає, що позивач не надав жодного документа, який би підтверджував фактичну оплату послуг за договором про надання правової допомоги, що ставить під сумнів сам факт здійснення таких витрат.

Крім того, у договорі про надання правової допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024, укладеному між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс», предмет договору не містить чіткого та детального визначення переліку послуг, які надаються адвокатським об`єднанням. На думку апелянта, це унеможливлює перевірку співмірності, пропорційності та обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат, у зв`язку з чим позивачеві слід відмовити у їх стягненні.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Позивач ТОВ «Коллект Центр» надало відзив у якому заперечило проти доводів апеляційної скарги, просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 01 вересня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №75113694, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 12652,00 грн., процентна ставка (базова) в день 1,99 % (фіксована). Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики (а.с. 16).

Згідно із п. 1 Договору позики, за цим Договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами Договору строк (надалі - «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики.

Підписанням цього Договору позики він підтверджує, що він ознайомився з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги передбачені ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ з Офіційними правилами програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» в якій визначені умови застосування зниженої процентної ставки, а також правила постійно діючої акції під умовною назвою «OH ME FREEDOM» (перша позика 0,01%) для споживачів фінансових послуг ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/akcii/. Позичальник погодився, що до моменту підписання Договору позики вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику, що розміщені на сайті, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі (п. 5 Договору позики).

Разом із договором позики №75113694 від 01.09.2021 сторони шляхом накладення електронного підпису підписали додаток №1 таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Із її змісту вбачається, що кредит на суму 12 652,00 грн було видано 01.09.2021 зі строком повернення до 24.09.2021 (23 дні); проценти становлять 2 026,79 грн, комісія 0,00 грн, загальна вартість кредиту 14 678,79 грн (а.с. 16 зв.).

На виконання умов договору позики позикодавець перерахував на рахунок позичальника грошові кошти в сумі 12 652,00 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Фінекспрес» №КД-000003840/ТНПП від 17.12.2024 (а.с. 23) та відповіддю АТ «Універсал Банк» №БТ/Е-6552 від 30.06.2025 (а.с. 154156).

22 лютого 2022 року укладено договір факторингу №22/02/2022 відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75113694 (а.с. 33-35).

Відповідно до п. 2.1, 2.4, 2.5 договору факторингу клієнт (первісний кредитор) зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги, а фактор прийняти це право після здійснення фінансування та стати новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржником. Фактор набуває право вимагати від боржників належного виконання зобов`язань і може здійснити подальше відступлення прав вимоги третім особам.

Згідно з витягом з реєстру боржників (додаток №3) до договору факторингу №22/02/2022 від 22.02.2022, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором позики №75113694 від 01.09.2021, укладеним із ОСОБА_1 (а.с. 39).

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10.01.2023 вбачається, що загальний розмір заборгованості становить 34 203,08 грн, з яких 2,07 грн нараховано як 3% річних за користування кредитними коштами відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 22.02.2022 по 23.02.2022 (а.с. 31).

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №75113694 (а.с. 40-43).

Відповідно до п.2.1 договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках №1 та №3 до цього договору.

Згідно з реєстром боржників до договору факторингу №10-01/2023 від 28.12.2021 (додаток №3) та витягом із нього, під №34178 міститься запис щодо ОСОБА_1 за договором позики №75113694 від 01.09.2021 із загальною сумою заборгованості 34 203,08 грн (а.с. 6, 4445).

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Коллект Центр» станом на 07.03.2025 встановлено, що розмір заборгованості відповідача становить 34 203,08 грн (а.с. 32).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).

З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Як видно з матеріалів справи спірний кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання, електронну адресу, номер телефону.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавців подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав їй за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявник використала для підтвердження підписання договору позики.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Суд першої інстанції, дослідивши зміст кредитного договору, його форму, а також наявність електронного підпису одноразовим ідентифікатором з боку позичальника ОСОБА_1 та представника кредитора, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що договір позики № 75113694 від 01 вересня 2021 року укладений у електронній формі із застосуванням засобів електронної комерції. Такий договір відповідає вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію», оскільки відповідач не надала суду доказів, які б спростовували факт укладення договору або свідчили про його недійсність.

У зв`язку з цим колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги у цій частині як безпідставні.

Судом установлено, що жодних умов, які законом визнаються несправедливими, до тексту договору внесено не було. Позичальник не заявляла жодних застережень чи заперечень щодо змісту договору або незгоди з його умовами під час підписання. Умови договору не суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору), а також узгоджені сторонами графіку платежів, що підтверджує правомірність його укладення.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не надав електронний примірник договору, а лише паперову копію, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 100 Цивільного процесуального кодексу України, електронний доказ може бути поданий у паперовій копії, якщо його зміст відповідає оригіналу електронного документа. При цьому паперова копія електронного доказу не втрачає доказової сили, якщо її достовірність не оспорена стороною у справі.

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 зазначив, що подання електронного доказу в паперовій копії саме лише не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу виключно у тому випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

У постановах від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 (провадження № 61-2904св21) Верховний Суд зазначив, що не є порушенням норм процесуального права нездійснення дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.

Матеріали справи не містять жодних даних про те, що відповідач заявляла заперечення щодо достовірності поданого договору або просила суд витребувати його в електронному вигляді. Отже, паперова копія електронного договору, засвідчена у встановленому порядку, є належним і допустимим доказом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів у вигляді паперової копії електронного договору є безпідставними та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє посилання заявника у апеляційній скарзі на неврахування судом висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 908/1264/18, від 22 березня 2023 року у справі № 755/1549/22, від 07.11.2018 у справі № 183/3811/16, від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17, від 31.03.2021оу справі № 705/2045/16, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19, скільки висновки у зазначених справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є відмінними, у кожній із справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Твердження сторони відповідача про те, що позивачем не доведено розмір заборгованості, оскільки не надано первинних бухгалтерських документів, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно із абз.11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься й у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Мінфіну від 24.05.1995 №88.

У пункті 2.1 Положення вказано, що первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, і включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно із пункту 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З огляду на вказане, матеріали справи містять достатньо доказів, а саме договір позики, таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, розрахунок заборгованості за кредитом, Договір факторингу з додатками, Акт приймання-передачі реєстру прав вимог за Договором факторингу, надавши оцінку яким, як кожному окремо, так і в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо підтвердження заявленого позивачем розміру заборгованості та не спростування його відповідачем.

Крім того колегія суддів враховує, що відповідач має доступ до свого карткового рахунку, зазначеного в договорі, відтак мав можливість надати суду виписку зі свого рахунку на підтвердження як надходження/ненадходження кредитних коштів, так і стану виконання своїх зобов`язань за даним договором, а також внесення коштів на погашення заборгованості, провести власні контррозрахунки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті шостому частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи сторони в укладеному договорі № №75113694 від 01.09.2021 погодили суму позики 12 652 грн.), строк (23 днів), процентну ставку/день (1,99%), знижену процентну ставку/день (0,70%), процентну ставку за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день (2,70%) (п. 1, 2 Договору), а також в п. 4 визначили, що проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та погашення, на залишок позики та у випадку дострокового її повернення, підлягають відповідному перерахунку. Підписанням цього договору відповідач підтверджує, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/ (надалі «Правила»), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань Сторін та наслідки укладення цього Договору.

В цей час, відповідно до п. 6.5. Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) у разі неповернення/повернення не в повному розмірі несвоєчасного повернення Позики та процентів, Позичальнику на таку неповернуту Позику (або її частину) Товариство має право нараховувати Проценти у розмірі, передбаченому Договором позики, за кожний день понадстрокового користування Позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення Позики (або її частини) та Процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування Процентів на Позику (або її частину) за понадстрокове користування Позикою за Договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на Позику за понадстрокове користування.

З вищенаведеного вбачається, що в договорі позики встановлено строк на який надається позика та умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування такою позикою. Правилами надання грошових коштів у позику встановлено чіткий порядок нарахування та сплати процентів, а також зазначено про строк який застосовується до позичальника за понадстрокове користування позикою, який обмежений позикодавцем в 90 календарних днів.

Зі змісту укладеного кредитного договору вбачається, що сторони погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, зокрема, й щодо сплати процентів, розмір яких визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору. Відповідач мала можливість не вступати у кредитні відносини із товариством, якщо дійсно вважала встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливим.

Натомість ОСОБА_1 погодилась зі своєї сторони на такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Спірний договір або його окремі положення недійсними не визнано, отже умови договору, в тому числі і щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником.

Скаржник серед іншого в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а також посилається, що спірним договором передбачено процентну ставку в розмірі 1,99% в день, що суперечить ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Проте вказані посилання є неспроможними, з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5%, а з 21 серпня 2024 року не більше 1%.

Вищенаведений договір позики було укладено 01 вересня 2021 року, а строк кредитування закінчувався через двадцять три дні з моменту його укладення, тобто до набрання чинності вищевказаного закону. Тож встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки в розмірі 1,99% є справедливим у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» чинній на день виникнення правовідносин і не суперечить встановленим обмеженням, передбаченим ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування пені, яку позивач не нараховував.

Слід зазначити, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512, статті 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором позивач надав копії договорів факторингу, а також акт приймання-передачі реєстрів боржників, та самим реєстром боржників.

Тобто, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

Щодо доводів про ненадання доказів оплати за договором факторингу № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 7.2 зазначеного Договору, ціна договору сплачується новим кредитором первісному кредитору протягом 1065 календарних днів з дати його підписання сторонами. Отже, на момент подання позову строк, передбачений для здійснення оплати, ще не закінчився, тому відсутність доказів повної оплати не може свідчити про недійсність переходу права вимоги.

Крім того, пунктом 5.2 Договору передбачено, що права вимоги вважаються відступленими первісним кредитором та набутими новим кредитором у день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі реєстру боржників у друкованому вигляді. Такий акт наявний у матеріалах справи (а.с. 42, зворотний бік), що також підтверджує факт переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.

Не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що відповідач не отримувала повідомлень про зміну кредитора та реквізитів для погашення заборгованості.

На думку апелянта, відсутність повідомлення про зміну кредитора та ненадання нових реквізитів для сплати боргу свідчить про неправомірність і завищення нарахованої заборгованості, а також про укладення договору з порушенням вимог законодавства, що нібито порушує права відповідача як споживача кредитних послуг.

Однак колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, новий кредитор несе ризик настання несприятливих наслідків. У такому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредитору вважається належним виконанням.

Згідно з частиною другою статті 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свій обов`язок новому кредиторові до надання доказів переходу до нього права вимоги.

Отже, за змістом наведених норм, неотримання боржником повідомлення про передачу права вимоги іншій особі не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, а лише надає йому право здійснити оплату первісному кредитору, і таке виконання буде вважатися належним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, від якої колегія суддів не вбачає підстав для відступлення.

Відповідно до статті 518 ЦК України, боржник має право висувати проти нового кредитора лише ті заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Таким чином, неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для відмови у задоволенні позову нового кредитора, а лише може мати значення для визначення правових наслідків у випадку, якщо боржник виконав зобов`язання перед попереднім кредитором або якщо мало місце прострочення кредитора.

Отже, сам по собі факт неотримання повідомлення про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання або відмови у стягненні заборгованості на користь нового кредитора.

З урахуванням наведених обставин, матеріалами справи підтверджено факт заміни кредитора у зобов`язанні, що виникло з договору № 75113694 від 01 вересня 2021 року. Внаслідок укладення договору факторингу ТОВ «Коллект Центр» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

Отже, заборгованість відповідача за договором позики, а також нараховані відсотки за користування кредитними коштами, підлягають стягненню на користь ТОВ «Коллект Центр» як правонаступника первісного кредитора.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що наявність кредитних правовідносин між первісним кредитором та відповідачем доведена матеріалами справи, оскільки кредитні кошти були фактично отримані та використані відповідачем. Водночас відповідач, всупереч вимогам частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували повернення отриманих за кредитним договором коштів, що свідчить про невиконання нею зобов`язань за договором.

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги, позивачем до матеріалів справи було долучено: копію договору про надання правової допомоги №01/07/2024 від 01.07.2024 з протоколом погодження вартості послуг (а.с. 11-12), заявку на надання юридичної допомоги №287 від 01.02.2025 (а.с. 14), витяг з акту №5 про надання правничої допомоги з 28.02.2025 на суму 9000 грн (а.с. 15).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Крім того витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.10.2020 в справі №686/5064/20 та від 04.06.2021 в справі №160/13273/19.

З урахуванням викладеного, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з принципу пропорційності та критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вони є фактично понесеними та документально підтвердженими, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати в розмірі 9000,00 грн та в достатній мірі мотивував свій висновок.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витрачений адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що позивач не надав жодного документа, який би підтверджував фактичну оплату послуг за договором про надання правової допомоги, що, на його думку, ставить під сумнів сам факт здійснення таких витрат.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини восьмої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу визначається на підставі договору про надання правової допомоги, документів, що підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт, та розрахунку таких витрат, який подається стороною до закінчення судових дебатів.

Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом, а також акт наданих послуг, що підтверджує фактичне надання правничої допомоги. Наявність таких документів є достатньою підставою для стягнення витрат на правову допомогу, навіть у разі відсутності документів про їх оплату на момент розгляду справи, оскільки факт укладення договору і надання послуг уже свідчить про виникнення у позивача відповідного зобов`язання.

Таким чином, доводи апелянта є безпідставними, оскільки подані позивачем документи належним чином підтверджують обсяг, характер і вартість наданої правничої допомоги, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив заявлені вимоги в цій частині.

В свою чергу заперечуючи зазначений розмір витрат, позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів в розумінні ст. ст. 77,78,80 ЦПК України на підтвердження не співмірності таких витрат.

Також, не приймаються до уваги доводи апелянта про відсутність у договорі № 01-07/2024 від 01.07.2024 чіткого переліку послуг. Надані позивачем документи договір та акт свідчать, що правнича допомога фактично надавалась. Відсутність детального переліку послуг не є підставою для відмови у відшкодуванні витрат, що узгоджується з позицією Верховного Суду. Суд першої інстанції обґрунтовано визнав витрати підтвердженими та співмірними.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Водночас апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, об`єктивно оцінив зібрані та досліджені докази й обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цимбал Альона Анатоліївна залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська