Провадження №: 2/752/8962/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29.10.2025 м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Кирильчук І.А.

при секретарі судового засідання - Сінчук І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у залі судового засідання в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс України» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс України» (далі - ПрАТ «СК «Євроінс України») про стягнення недоплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 вересня 2024 року в м. Дніпро, на вулиці Широкій сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю доньки позивача ОСОБА_2 та водія ОСОБА_3 . У зазначеній ДТП було пошкоджено, належний позивачу, транспортний засіб марки Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/7629/24 від 03 жовтня 2024 року водія автомобіля марки ЗАЗ DAEWOO ОСОБА_3 визнано винним у настанні вказаної вище ДТП.

Зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки ЗАЗ DAEWOO, номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна», 09 жовтня 2024 року позивачем була подана заява про виплату страхового відшкодування та ряд інших документів.

08 січня 2025 року позивачу надійшла відповідь ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з відмовою у належних страхових виплатах, мотивовану неможливістю зробити оцінку пошкодженого майна, посилаючись на ненадання доступу до транспортного засобу, що не відповідає дійсності, оскільки жодних повідомлень з боку страхової компанії позивачу не надходило.

25 квітня 2025 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування, однак жодних дій з визначення суми відшкодування відповідач не вчинив.

07 травня 2025 року позивач звернувся до судового експерта для проведення автотоварознавчої експертизи щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП належного позивачу транспортного засобу Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку експерта по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ №109С25 від 27 травня 2025 року, ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу на дату ДТП становить 103 783,14 грн, вартість без відновлювального ремонту, без урахування зазначення коефіцієнта фізичного зносу деталей становить 231 541,93 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягають заміні становить 90 597,22 грн, вартість матеріального збитку становить 103 783,14 грн, ринкова вартість аварійно пошкодженого колісного транспортного засобу після ДТП становить 13 185,92 грн

Зазначає, що відповідно до розрахунку позивача розмір належного позивачу страхового відшкодування становить 90 597,22 грн.

Разом з цим, 11 липня 2025 року від страхової компанії позивачу надійшли кошти в якості страхового відшкодування в розмірі 56 074,43 грн, що не відповідає дійсному оціненому розміру шкоди.

Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 34 522,79 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 200,00 грн.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Кирильчук І.А.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України.

25 серпня 2025 року представник відповідача - адвокат Пилипець Антон Юрійович подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на таке.

Відповідно до Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу №50379, завданого власнику колісного транспортного засобу, що був складений ФОП ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 ., складає 307 886,96 грн із ПДВ. Ринкова вартість транспортного засобу Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 ., складає 107 634,43 грн. Таким чином, вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість транспортного засобу - отже проведення відновлювального ремонту транспортного засобу є економічно недоцільним, а такий транспортний засіб вважає економічно знищеним.

Зазначає, що відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Сума страхового відшкодування, у розмірі 56 074,43 грн (за вирахуванням франшизи у розмірі 3 200,00 грн), у відповідності до вимог статті 30 Закону, була виплачена на користь позивача. Окрім того, 25 квітня 2025 року позивачем було підписано заяву щодо досягнення згоди в частині розміру та способу здійснення страхового відшкодування.

Крім того, позивач помилково визначив страховика у статусі відповідача, оскільки позовні вимоги щодо сплати різниці між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування повинні пред`являтись виключно до особи, яка винна у пошкодженні транспортного засобу позивача - винуватця ДТП.

А тому, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не надходило.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01 вересня 2024 року приблизно о 13 год 30 хв ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ «DAEWOO», державний номерний знак НОМЕР_2 за адресою: м. Дніпро, вул. Широка, буд. 43Б, при зміні руху не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом Toyota Yaris 1.0, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , яка рухалась в зустрічному напрямку. Чим порушив вимоги пункту 101 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за статтею 124 КУпАП. При зіткненні транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки.

Власником автомобіля Toyota Yaris 1.0, державний номерний знак НОМЕР_1 , є позивач ОСОБА_1 .

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/7629/24 від 03 жовтня 2024 року, ОСОБА_3 визнано винним у скоєному ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Автомобіль ЗАЗ «DAEWOO», державний номерний знак НОМЕР_2 , на час ДТП був застрахований страховою компанією ПрАТ «СК «Євроінс» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності водіїв № 221443772, ліміт відповідальності за збиток спричинений майну (страхова сума) 160 000 гривень, франшиза - 3 200,00 гривень.

09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Євроінс» із заявою про виплату страхового відшкодування шляхом виплати на розрахунковий рахунок.

Листом від 08 січня 2025 року №11052/ДВЗ ПрАТ «СК «Євроінс» повідомило, що оскільки, позивачем не було виконано вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що стосуються кола обов`язків, яких повинна дотримуватись особа, яка претендує на страхове відшкодування, а саме позивачем не вжито заходів щодо збереження пошкодженого майна в такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП, до тих пір поки його не оглянув призначений страховиком аварійний комісар або експерт. У зв`язку з чим товариство позбавлене можливості для проведення передбаченого законодавством порядку визначення розміру завданих збитків. Враховуючи викладене, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» вимушене відмовити позивачу у виплаті страхового відшкодування.

25 квітня 2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування.

Відповідно до складеного ФОП ОСОБА_4 на замовлення страховика Звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу № 50379 від 25 травня 2037 року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 307 886,96 грн із ПДВ. Ринкова вартість транспортного засобу Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 , складає 107 634,43 грн. Таким чином, вартість відновлювального ремонту значно перевищує ринкову вартість транспортного засобу - отже проведення відновлювального ремонту транспортного засобу є економічно недоцільним, а такий транспортний засіб вважає економічно знищеним.

Відповідно до висновку вартості придатних залишків ФОП ОСОБА_4 № 50379/1 від 02 червня 2025 року вартість транспортного засобу у пошкодженому стані склала 48 360,00 грн.

Розрахунок страхового відшкодування здійснений страховиком згідно зі статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» таким чином: 107 634,43 грн - 48 360,00 грн - 3 200,00 грн = 56 074,43 грн.

Сума страхового відшкодування у розмірі 56 074,43 грн виплачена позивачеві 11 липня 2025 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку позивача за період з 11 по 12 липня 2025 року.

Відповідно до висновку експерта по судовій автотоварознавчій експертизі щодо визначення вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ №109С25 від 27 травня 2025 року, складаного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки Toyota Yaris 1.0, д.н.з. НОМЕР_1 , становить 231 541,93 грн, ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу на дату ДТП, без урахування пошкоджень КТЗ при ДТП становить 103 783,14 грн, ринкова вартість аварійно пошкодженого КТЗ після ДТП становить 13 185,92 грн.

За розрахунком позивача розмір страхового відшкодування (майнової шкоди, яка спричинена позивачу) становить: 90 597,22 грн.

Недоплата страхового відшкодування: 90 597,22 грн - 56 074,43 грн (сплачене страхове відшкодування) = 34 522,79 грн.

За приписами частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року №21-1465а15.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом норм статті 1166 ЦК України юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у справі № 199/7629/24, ОСОБА_3 визнано винним у скоєному ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20).

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280св20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879 св 21).

Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу 3 пункту 3 частини першої статті 988, 1166, 1187, 1194 ЦК України, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 9 Закону України «Про страхування» страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункти 56, 57, 69, 72, 73 Постанови Великої Палати Верхового Суду по справі № 755/18006/15-ц).

Відповідно до пунктів. 36.1, 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком.

Відповідно до пункту 36.4. статті 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна.

Наведені вище положення законодавства визначають порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою збитків (шкоди), завданих потерпілій особі. При цьому, законом передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТП транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винного у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим (власником іншого транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника) та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За таких обставин, згідно положень закону покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнову шкоду можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника (у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування) або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру фактично завданих збитків. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди.

При цьому, в такому випадку розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування) має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (статті 29, 36 Закону), а також розрахований з урахуванням фізичного зносу замінюваних при відновлювальному ремонті запчастин пошкодженого в ДТП авто. Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Наведений правовий висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постановах від 20 березня 2019 року по справі № 522/438/18, від 20 березня 2019 року по справі № 695/882/15-ц.

Матеріали справи не містять доказів, що страховик узгоджував з позивачем розмір страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 33.3 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Відповідно до пунктів 34.2, 34.3 статті 34 цього Закону протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Отже, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком може бути залучено свого представника, яким може бути працівник страхової компанії або експерт. Право залучати страховиком інших осіб (оцінювачів, аварійних комісарів, тощо) для огляду пошкодженого майна потерпілого Законом на цей час, та на час проведення огляду пошкодженого ТЗ позивача, не передбачено, а відповідачем цитується у відзиві редакція Закону у попередній редакції.

Проте відповідачем не спростована та обставина, що представник страховика, що оглядав транспортний засіб є експертом або працівником страхової компанії.

Відповідно до пункту 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (у редакції наказу від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/839 (далі - Методика) технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження..

Відповідно до пункту 5.5 Методики під час технічного огляду КТЗ оцінювач (експерт) повинен: а) перевірити відповідність ідентифікаційних даних КТЗ записам у наданих документах; б) перевірити укомплектованість КТЗ, установити комплектність, наявність додаткового обладнання) установити пробіг за одометром; г) зафіксувати інформативні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту КТЗ; ґ) установити характер і обсяги пошкоджень на момент огляду та інші ознаки, які характеризують технічний стан КТЗ, з обов`язковою їх фіксацією шляхом фотографування.

Згідно з пунктами 8.1, 8.5 Методики калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ. Якщо КТЗ на момент технічного огляду відновлено повністю або частково, то калькуляція відновлювального ремонту не складається, а надається повідомлення замовнику оцінки про неможливість проведення дослідження.

У разі виконання судовим експертом відповідно до частини шостої статті 13 Закону «Про судову експертизу» оцінки на договірних засадах з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб, він складає висновок експертного дослідження з урахуванням особливостей його оформлення згідно із законодавством (пункт 4.3 Методики).

Наведені вище норми Методики, вказують на те, що за результати огляду ТЗ оформлюються оцінювачем (експертом) відповідним документом: звітом про оцінку майна (якщо він складається оцінювачем), експертним дослідженням або висновком експерта (якщо складається судовим експертом).

З огляду на вимоги пункту 5.1 Методики визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який призначив експертизу, в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

Тобто визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його особистого огляду можливо лише експертом, який складає висновок.

Оцінювач страховика ФОП ОСОБА_4 не є судовим експертом, що видно зі змісту Звіту, а оцінка вартості матеріального збитку без особистого огляду пошкодженого автомобіля оцінювачем страховика не допускається. Натомість, як видно із наданого відповідачем звіту огляд здійснювався спеціалістом.

Висновок вартості придатних залишків № 50379/1 від 02 червня 2025 року також складався оцінювачем ФОП ОСОБА_4 без особистого огляду пошкодженого автомобіля.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року по справі № 752/16797/14-ц (пункти 44, 45) сформувала правовий висновок про неналежність такого доказу, як звіт про оцінку майна, який особисто не оглядав пошкоджений транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, наданий відповідачем Звіт про оцінку транспортного засобу № 50379 від 25 травня 2037 року і висновок вартості придатних залишків № 50379/1 від 02 червня 2025 року, що зроблені із порушенням вимог Закону і Методики є належними і недопустимими доказами.

Окрім того, Звіт про оцінку транспортного засобу № 50379 від 25 травня 2037 року, здійснено станом на дату, яка ще не настала.

Отже, суд не приймає до уваги звіт № 50379 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, від 25 травня 2037 року, оскільки він спростовується наданими позивачем доказами, а розмір завданої позивачці шкоди судом розраховується на підставі висновку №109С25 від 27 травня 2025 року судового експерта Пилипенка О.С.

Отже, оскільки ринкова вартість до ДТП становить 103 783,14 грн, а ринкова вартість КТЗ в пошкодженому стані ставить 13 185,92 грн, то вартість завданої позивачці шкоди визначається різницею вказаних сум та становить 90 597,22 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , застрахована у ПАТ «СК «Євроінс Україна» за полісом № 221443772, на суму 160 000,00 грн, франшиза - 3 200,00 грн, а страхове відшкодування позивачу виплачено у розмірі 56 074,43 грн, то з ПАТ «СК «Євроінс Україна» на користь позивача підлягає стягненню сума недоплаченого страхового відшкодування, у розмірі 31 322,79 грн, виходячи із розрахунку 90 597,22-56 074,43-3 200 (франшиза).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на користь позивача суми недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 31 322,79 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з вимогами пункту4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Приписами пункту 9 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно з вимогами статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з вимогами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розмірі задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання правової допомоги №180752-Ц від 18 липня 2025 року, укладеного між Адвокатським бюро «Ольги Гауке» та ОСОБА_1 , платіжну інструкцію №2.226774225.1 від 21 липня 2025 року на суму 11 200,00 грн.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв. Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої статті 141 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримано вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Оскільки відповідач своїх заперечень щодо заявленої позивачем суми правничої допомоги не висловив, суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

З урахуванням зазначеного, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11 200,00 грн витрат на правничу допомогу, понесену позивачем в суді першої інстанції.

Відповідно до квитанції про сплату №8642-2550-3498-1939 від 21 липня 2025 року позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Таким чином, у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Керуючись статтями 1187, 1188, 1194 ЦК України, статтями 5, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, статтями 9, 22, 30, 32, 36, 52 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про судовий збір», суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс України» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування- задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ОСОБА_1 недоплаченестрахове відшкодування в розмірі 31 322 (тридцять одна тисяча триста двадцять дві) грн 79 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. та 11 200 (одинадцять тисяч двісті) грн 00 коп. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс України», адреса: вул. Велика Васильківська, буд. 102, м. Київ, 03150, .

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду виготовлено 29 жовтня 2025 року.

Суддя І.А. Кирильчук