Справа № 703/5197/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі судді Криви Ю.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Смілянської державної нотаріальної контори про скасування заборони з майна, -

встановив:

До суду звернулась ОСОБА_1 із позовом в якому просить скасувати обтяження та вилучити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером обтяження № 5028470 на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , здійсненого 10.01.1993 № 16926/128 Смілянською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 5028470 на підставі Договору довічного утримання.

Позов обґрунтовує тим, що 18 вересня 2001 року вона придбала житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, зареєстрований в реєстрі за № 6544.

Маючи намір розпорядитися належним їй нерухомим майном, вона 25 листопада 2024 року отримала інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якого дізналась, що Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 29.05.2007 було зареєстровано обтяження на належне їй майно у вигляді заборони (актовий запис, реєстраційний номер обтяження 5028470, підстава обтяження: договір довічного утримання б/н, Смілянська нотаріальна контора, власник ОСОБА_2 , додаткові дані дата виникнення 10.01.1993 рік.

У зв`язку з цим вона звернулась 24.07.2025 до смілянської державної нотаріальної контори про закриття заборони з належного їй на праві власності будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

26.07.2025 вона отримала постанову Смілянського державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю підстав для зняття заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що згідно Договору довічного утримання який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений 17.02.1993, державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори , згідно якого було накладено заборону відчуження 17.02.1993 № 3 на 3/5 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заборону наклали на її домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , однак правоустановчий документ договір довічного утримання від 17.02.1993 свідчить щодо переходу права власності на 3/5 часток будинку на ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Вважає, що Смілянським державним нотаріусом при складанні Договору довічного утримання від 17.02.1993 на 3/5 житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_2 було помилково вказана її адреса АДРЕСА_1 .

Існування заборони унеможливлює розпорядження належним їй майном, в зв`язку з чим позивач звернулась із даним позовом.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами від 18 вересня 201 року, ОСОБА_1 є власником жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивач, маючи намір розпорядитися належним їй нерухомим майном, вона 25 листопада 2024 року отримала інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з якого дізналась, що Першою Черкаською державною нотаріальною конторою 29.05.2007 було зареєстровано обтяження на належне їй майно у вигляді заборони (актовий запис, реєстраційний номер обтяження 5028470, підстава обтяження: договір довічного утримання б/н, Смілянська нотаріальна контора, власник ОСОБА_2 , додаткові дані дата виникнення 10.01.1993 рік.

У зв`язку з цим вона звернулась 24.07.2025 до Смілянської державної нотаріальної контори про закриття заборони з належного їй на праві власності будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

26.07.2025 вона отримала постанову Смілянського державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю підстав для зняття заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що згідно Договору довічного утримання який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений 17.02.1993, державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори , згідно якого було накладено заборону відчуження 17.02.1993 № 3 на 3/5 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заборону наклали на її домоволодіння з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , однак правоустановчий документ договір довічного утримання від 17.02.1993 свідчить щодо переходу права власності на 3/5 часток будинку на ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Відтак, суд приходить до висновку, що Смілянським державним нотаріусом при складанні Договору довічного утримання від 17.02.1993 на 3/5 житлового будинку з надвірними спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_2 було помилково вказана її адреса АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт/заборону, відповідно до статей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Судом встановлено, що позивач позбавлений можливості реалізувати право на розпорядження належним йому нерухомим майном, вчинення юридично значимих дій, з якими пов`язано виникнення його особистих та майнових прав, та може усунути цю перешкоду не інакше як в судовому порядку.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Смілянської державної нотаріальної контори про скасування заборони з майна задовольнити.

Скасувати обтяження та вилучити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна під реєстраційним номером обтяження № 5028470 на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , здійсненого 10.01.1993 № 16926/128 Смілянською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 5028470 на підставі Договору довічного утримання.

Рішення може бути оскаржене сторонами безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2025 року.

Головуючий: Ю. В. Крива