Справа № 463/2310/25
Провадження № 2/463/1162/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року Личаківський районний суду м. Львова

в складі головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Косопуд М.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Львівська міська рада, Юридичний департамент Львівської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом, просить визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загольною площею 63,0 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м. Крім того, вказала, що до будинку належить: «а 1» - прибудова, «а 2 » - прибудова, «а 3» - східці, сарай «Б», гараж «В», сарай «Г», вбиральня «Д», літня кухня «Ж», «ж» - східці, криниця - «К», огорожа - №1,2, ворота - №3, хвіртка - №4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 15.05.2024 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова була затверджена мирова угода, відповідно до якої за позивачкою визнано право власності на частину житлового будинку за вказаною адресою. Під час здійснення державної реєстрації права власності державним реєстратором юридичного департаменту Львівської міської ради позивачці було відмовлено у зв`язку з невідповідністю технічних характеристик об`єкта нерухомого майна відомостям, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У відмові зазначено, що будинок містить самочинно збудовані та переплановані приміщення, не введені в експлуатацію. З метою усунення перешкод у реалізації свого права позивачка повторно звернулася до державного реєстратора, надавши довідку Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №Ф2/4386 від 22.11.2024, згідно з якою встановлено, що зміни у плануванні полягають лише у переплануванні кухні в житлову кімнату, внаслідок чого кількість житлових кімнат становить три, а загальна площа будинку 63,0 кв. м. Незважаючи на це, державним реєстратором знову було відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Позивачка зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно від 19.03.2013 №1390272, ОСОБА_5 успадкувала частину житлового будинку загальною площею 61,5 кв. м, тобто без ознак самочинного будівництва. Водночас у Державному реєстрі безпідставно зазначено площу 61,4 кв. м із приміткою про наявність самочинних об`єктів, що не відповідає даним інвентаризаційної справи. На переконання позивачки, єдиною перепоною у проведенні державної реєстрації є помилкове зазначення нотаріусом ОСОБА_6 наявних розбіжностей як самочинного будівництва, тоді як за змістом чинного законодавства такі зміни не можуть кваліфікуватися як самочинне будівництво. Згідно з пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127, документ про прийняття в експлуатацію не вимагається для індивідуальних (садибних) житлових будинків, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року. Житловий будинок позивачки був завершений у 1963 році, що відповідає цим вимогам. Таким чином, Позивач стверджує, що вона набула законне право володіння, користування та розпорядження будинковолодінням, але не може реалізувати своє право на його державну реєстрацію. Враховуючи, що її право власності не визнається державним реєстратором, Позивач, відповідно до статті 392 ЦК України, звернулась до суду з позовом про визнання права власності як єдиним можливим способом захисту її порушених прав та інтересів.

14.03.2025 ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.06.2025 витребувано з Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (м.Львів, вул. Липинського, 54) матеріали інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_1 .

07.07.2025 ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи у судовому засіданні не заперечили щодо задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння за адресою: буд. АДРЕСА_1 , постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 265 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про права на спадщину за законом, яке видане державним нотаріусом Винниківської державної нотаріальної контори Львівської області Кропельницькою Н.І. від 19.03.2013, ОСОБА_5 успадкувала після смерті батька ОСОБА_7 частини житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 61,5 кв.м (а.с. 11).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.03.2013 року № 1390272 реєстратором Кропельницькою Н.І. в графі опис об`єкта нерухомого майна зазначено, що до самочинного будівництва та переобладнання будинок складався з двох житлових кімнат та кухні, загальна площа 61,5 кв.м., житлова площа 30,2 кв.м., після будинок складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальна площа 61,4 кв.м., житлова площа 40,5 кв.м. Приміщення кухні 1-6/10,4 самочинно переобладнано в житлову кімнату, самочинно побудовано літню кухню «Ж» (а.с. 12-13).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2024 було затверджено мирову угоду, укладену на стадії виконання зведеного виконавчого провадження ЗВП 73789395 на виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18.05.2023 між стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_5 . Згідно п. 5 перехід права власності на житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 здійснюється на підставі цієї угоди, затвердженою ухвалою суду та підлягає подальшій реєстрації у державного реєстратора в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оригінал правовстановлюючого документа на житлового будинку (свідоцтва про право на спадщину) передається ОСОБА_2 при укладенні Мирової угоди і підпис з боку ОСОБА_2 свідчить про отримання цього документа. Ухвала суду набрала законної сили 30.05.2024 (а.с.8-10).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.2024 позивач звернулася із заявою до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради для здійснення державної реєстрації свого права власності на житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набутого на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2024.

Згідно копії відповіді долученої до матеріалів справи, 27.08.2024 державним реєстратором на нерухоме майно Тракало О.Б. було відмовлено у проведені реєстраційних дій, оскільки заявлені технічні характеристики об`єкта нерухомого майна не відповідають тим, що зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки не подано відомостей про прийняття об`єкта в експлуатацію з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, та керуючись абз. 5 п.77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затв. ПКМ України №1127 від 25.12.2015 (а.с. 23).

З довідки ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» №Ф2/4386 від 22.11.2024 вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 житловий будинок АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат та кухні. Загальна площа 63,0 кв.м., житлова площа 41,1 кв.м. Приміщення кухні переобладнано в житлову кімнату, кількість кімнат змінилась з двох на три житлові. Загальна площа змінилась з 61,5 кв.м. на 63,0 кв.м., житлова площа з 30,2 кв.м. на 41,1 кв.м. за рахунок переобмірів та уточнення розмірів, що згідно порядку проведення технічної інвентаризації №488 від 12.05.2023 не є самочинним. До будинку належить: сарай літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральна літ. «Д», літня кухня літ. «Ж» (побудована в 1987 р.), криниц-К, огорожі №1,2, ворота №3, хвіртка №4 (а.с. 14-22, 25).

Між тим 03.02.2025 позивачу повторно було відмовлено в проведені реєстраційних дій оскільки наявні розбіжності у технічній характеристиці житлового будинку, а саме: згідно свідоцтва про право на спрадщину №349 від 19.03.2013 до спадкового майна житлового будинку АДРЕСА_1 не увійшла літня кухня літ. «Ж». Згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень р.№1 та відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно р.№32330187 приміщення кухні 1-6/10,4 самочинно переобладнано в житлову кімнату, самочинно побудовану літню кухню «Ж».

Однак з аналізу інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що перепланування було здійснено до оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом і нотаріусом проведено реєстрацію цього майна, а технічним паспортом та довідкою ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» №Ф2/4386 від 22.11.2024 конкретизовано, що зміна площі відбулась в результаті перепланування та уточнена площа за результатами обмірів становить 63 кв.м.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2012 року № 148 ( 148-2012-п ) "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2009 p. №759" та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до законодавства Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2012 №304 внесено зміни в Порядок та умови прийняття будівель в експлуатацію було встановлено Кабміном України лише 5 серпня 1992 року Постановою № 449 відповідно до яких прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та 1I категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

До цього моменту жодного врегулювання цього питання щодо приватних житлових будинків не існувало.

Тобто, до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Оскільки на час побудови житлового будинку, реєстрація права власності на новостворене майно не була передбачена, будівництво та перепланування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено до 05 серпня 1992 року, а тому такі зміни не можуть вважатися самочинним будівництвом, що підтверджується матеріалами технічної інвентаризації, і, відповідно, право власності позивача на частину житлового будинку підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до положень статті 328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 рок (далі - Закон № 1952-IV), виникнення права власності на житлові будинки та споруди залежить від державної реєстрації цього права.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 752/14334/19 (провадження № 61-5090св21) зроблено висновок, що «право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц і від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 149/2547/19-ц (провадження № 61-14132 св 21) зазначено, що «будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20».

На підставі ч.1 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Згідно ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен також застосувати законодавство, яке діяло на час придбання (побудови) житлового будинку.

Суд бере до уваги, що на сьогодні Позивач не може здійснити державну реєстрацію свого права власності через розбіжності у Державному реєстрі, що стало підставою для відмови державного реєстратора.

Суд зазначає, що згідно з пунктом 78 Порядку державної реєстрації речових прав (Постанова КМУ № 1127 від 25.12.2015 р.), документ, що засвідчує прийняття об`єкта в експлуатацію, не вимагається для житлових будинків, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року. Оскільки будинок Позивача закінчено у 1963 році, вимога щодо введення його в експлуатацію є неправомірною.

Водночас, неможливість позасудового оформлення права власності унеможливлює реалізацію Позивачем його права як власника. Згідно з Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 753/7476/16 та іншою сталою практикою, у таких випадках позов про визнання права власності є належним та єдиним ефективним способом захисту порушеного права.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 травня року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, оскільки позивачка ОСОБА_2 набула право власності на частини житлового будинку разом із господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.05.2024, якою затверджено мирову угоду, а державним реєстратором помилково в графі опису об`єкта нерухомого майна зазначено, що будинок до самочинного будівництва та переобладнання складався з двох житлових кімнат та кухні (загальна площа 61,5 кв.м., житлова площа 30,2 кв.м.), а після з трьох житлових кімнат та кухні (загальна площа 61,4 кв.м., житлова площа 40,5 кв.м.), при цьому приміщення кухні 1-6/10,4 було самочинно переобладнано в житлову кімнату, а літня кухня «Ж» самочинно побудована, через що позивачка не могла здійснити державну реєстрацію свого права власності, суд дійшов висновку, що така оцінка державного реєстратора не відповідає фактичному стану об`єкта та є необґрунтованою з правової точки зору.

Довідкою ЛОР ОКП «БТІ та ЕО» № Ф2/4386 від 22.11.2024 підтверджено, що зміни в плануванні будинку та уточнення площі відбулися відповідно до проведеної технічної інвентаризації, а будинок був завершений у 1963 році, тобто не підпадає під визначення самочинного будівництва, а документ про прийняття його в експлуатацію не вимагається.

З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а їх задоволення відповідає нормам матеріального права і забезпечує конституційне право Позивача на захист права власності. Рішення суду про визнання права власності є належною правовою підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ст. ст.12, 13, 81, 247, 258, 259 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Львівська міська рада, Юридичний департамент Львівської міської ради про визнання права власності - задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 27.10.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Львівська міська рада, , місцезнаходження: м. Львів,пл. Ринок,1;

Третя особа: Юридичний департамент Львівської міської ради, , місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок,1.

Суддя: Г.Б. Жовнір