ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року місто Київ

Справа № 372/284/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11315/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Скрицьким Анатолієм Казимировичем, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року про забезпечення позову (у складі судді Потабенко Л.В.)

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року до суду надійшов позов керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні Українською міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами :04:006:0168 площею 0,0689 гa, :04:006:0169 площею 0,0612 га, :04:006:0170 площею 0,0493 га, 0:04:006:0171 площею 0,0423 га, :04:006:0068 площею 0,1213 гa та :04:006:0069 площею 0,0272 га шляхом: (1) скасування рішень державного реєстратора від 18.06.2024 за індексними номерами 73710621, 73710453, 73710756, 73710882, 73711097, 73710998 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та (2) їх повернення від ОСОБА_1 на користь Української міської ради.

22 квітня 2025 року прокурор подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки.

Заява обґрунтована тим, що вжиття заходів забезпечення позову необхідне для забезпечення можливості повернення земельних ділянок водного фонду, які, на думку заявника, були незаконно передані у приватну власність органом місцевого самоврядування.

Вказано, що в межах справи № 372/4152/18 було встановлено, що виділені рішенням Української міської ради від 13.09.2001 та від 10.06.2003 земельні ділянки та сформована за рахунок них земельна ділянка з кадастровим номером :04:006:0046 є землями водного фонду. Водночас відповідач у тій справі - ОСОБА_2 після завершення розгляду справи Верховним Судом згідно із заявою про поділ № 166 від 10.02.2022 здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:0046 на 5 окремо сформованих земельних ділянок, унаслідок чого було утворено спірні в цій справі земельні ділянки.

Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 22 квітня 2025 року заяву керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову - задовольнив, вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки.

Не погодившись з такою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Скрицький А.К. 05 травня 2025 року подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали, просить її скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування скарги вказує, що всупереч п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заявник не надав пропозицій щодо зустрічного забезпечення, а суд відповідне питання не розглянув.

Вважає, що заявник не довів намірів відповідачки відчужити земельні ділянки або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Посилання в заяві про можливість ймовірного не виконання рішення суду відповідачкою без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення. На підтримання цієї позиції посилається на постанову Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18.

Звертає увагу, що подружжя ОСОБА_3 володіє спірними земельними ділянками вже більше 21 року і за цей період не було жодної спроби здійснити відчуження спірних земельних ділянок. Належних обґрунтувань та доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про існування реальних загроз невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, матеріали справи не містять.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Обухівської окружної прокуратури - Коваль Р.В. проти апеляційної скарги заперечував, просила її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо відсутності ризиків відчуження спірних земельних ділянок вказує, що попередній власник земельних ділянок ОСОБА_2 після преюдиційного для цієї справи рішення суду поділив земельну ділянку, що була предметом спору у справі № 372/4152/18, та відчужив новоутворені частини відповідачу в цій справі, що свідчить про наявність указаних у заяві про забезпечення позову ризиків подальшої зміни власників спірних земельних ділянок.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Скрицька Н.А. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача - прокурор Бондаренко І.В. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону ухвала Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року про забезпечення позову відповідає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та вживаючи заходів забезпечення позову суд першої інстанції, установивши, що між сторонами у справі виник спір щодо права володіння, користування та розпорядження спірними земельними ділянками, дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову та призвести до порушення прав і законних інтересів Української міської ради Обухівського району Київської області.

Суд вважав, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки є необхідним та співмірним із заявленими вимогами. Такий захід забезпечення позову забезпечить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову, а невжиття такого заходу може істотно ускладнити виконання рішення суду й ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звертається до суду.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Серед передумов забезпечення позову, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України, визначено можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ключовим при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40-43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Апелюючи до незаконності оскаржуваної ухвали скаржник із посиланням на висновки Верховного Суду, зроблені в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, зазначав, що заявник не довів намірів відповідачки відчужити земельні ділянки або чинити перешкоди у виконанні рішення суду. Посилання в заяві про можливість ймовірного не виконання рішення суду відповідачкою без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам апеляційної скарги та відхиляє їх як безпідставні з огляду на таке.

Як вбачається із обґрунтування позовної заяви та матеріалів справи, спірні земельні ділянки були утворені ОСОБА_2 шляхом поділу відповідно до його заяви від 10 лютого 2022 року (поділено земельну ділянку 0046 на 5 земельних ділянок: 0168-0172) та заяви від 18 лютого 2022 року (поділено земельну ділянку 0172 на 2 земельні ділянки: 0068-0069), і 18 червня 2024 року на підставі договорів дарування подаровані відповідачу в цій справі - ОСОБА_1 .

Указані дії вчинені після постанови Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі № 372/4152/18, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року, якою, зокрема, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:0046 площею 0,3717 га, виданий ОСОБА_2 від 22 червня 2004 року серії КВ №026295.

Колегія суддів також враховує, що в межах справи № 372/4152/18 прокурор ставив питання про витребування земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :04:006:0046, проте йому було відмовлено з підстав обрання неналежного способу захисту. Зокрема, у постанові Київського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року вказано, що відмова через обрання неналежного способу захисту не є перешкодою заявити негаторний позов про повернення земельних ділянок її власникові.

Таким чином, усвідомлюючи неминучість повторного (негаторного) позову прокурора, ОСОБА_2 вчинив указані вище дії з метою унеможливлення задоволення такого позову прокурора, змінивши зміст правовідносин в частині предмету спору (7 земельних ділянок замість 1) та власника земельних ділянок.

Вчинення таких дій свідчить про обґрунтованість ризиків того, що другий із подружжя, якому подаровано спірні земельні ділянки, буде вчиняти дії щодо подальшого їх відчуження, а тому є законні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки.

Посилання на постанову Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18 колегія суддів відхиляє, оскільки в пункті 23 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, зроблено висновок, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в заяві про забезпечення позову пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення та не дослідження цього питання судом першої інстанції колегія суддів відхиляє як формальні з огляду на таке.

Дійсно, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити зокрема пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, а відповідно до ч. 8 ст. 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Разом із цим питання зустрічного забезпечення може поставати лише у визначених законом випадках, зокрема: (1) якщо внаслідок вжиття заходів забезпечення позову може бути завдано збитків відповідачу (ч. 1 ст. 154 ЦПК України) або (2) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (п. 1 ч. 1 ст. 154 ЦПК України); або (3) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (п. 2 ч. 1 ст. 154 ЦПК України).

Жодних із перелічених обставин представник відповідача не наводить, що свідчить про формальність указаних доводів апеляційної скарги.

Накладення арешту на спірні земельні ділянки не завдає будь-яких збитків відповідачу, а лише створює заборону для їх подальшого відчуження, що відповідає вимогам розумності, співмірності та адекватності.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваної ухвала, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції не порушив норми процесуального права щодо підстав для вжиття заходів забезпечення позову, постановив законну та обґрунтовану ухвалу про забезпечення позову, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.

Керуючись статтями 149, 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Скрицьким Анатолієм Казимировичем, - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 квітня 2025 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повна постанова складена 29 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова