Справа № 727/2600/22
Провадження № 2/727/638/25
20 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді - Слободян Г.М.
секретар судового засідання - Гелич К.Г.
розглянувши, за правилами загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя,-
Короткий зміст позову.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_1 в розмірі частки квартири та за ОСОБА_2 в розмірі частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рух справи та позиція сторін.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.01.2025 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.08.2023 року. Справу призначено до розгляду в підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.02.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду в судове засідання, з викликом сторін.
20.02.2025 року до суду звернувся представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Марченко Р.М., із запереченням на позовну заяву. Мотивував заперечення на позовну заяву тим, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу, однак за його особисті кошти, що виключає належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя. Також зазначив, що реєстрація майна на ім`я одного з подружжя під час шлюбу не спростовує презумпцію спільності, однак у випадку, якщо буде доведено, що майно набуте за особисті кошти, презумпція спільної сумісної власності спростовується. Вважає, що сам факт придбання майна під час шлюбу не є безумовною підставою для визнання його спільною власністю. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, представник позивачки, адвокат Кутровська Н.М. скерувала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити. У попередніх судових засіданнях представник позивача, адвокат Кутровська Н.М. пояснила, що шлюб між сторонами було розірвано у 2019 році, при цьому договір купівлі-продажу квартири був укладений ще у листопаді 2017 року, коли сторони ще перебували у шлюбі. На думку позивачки, квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки шлюбні відносини фактично тривали, а кошти на її придбання були спрямовані в інтересах сім`ї. Зокрема, представник позивачки вказує на те, що, на думку позивачки, навіть якщо кошти були виділені державою як матеріальна допомога відповідачу, вони були використані на покращення житлових умов сім`ї в цілому, а не виключно відповідача, про що свідчить те, що вибір квартири для її придбання зокрема здійснювався і з урахуванням інтересів дітей, та для їх зручності. Позивач ОСОБА_1 пояснила, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири вона особисто не вкладала кошти, але допомагала збирати документи, необхідні для отримання державної допомоги, адже кошти виділялися у зв`язку зі статусом відповідача як учасника бойових дій. Зазначила, що квартира за отримані кошти купувалася для спільного проживання сім`ї, у складі якої було двоє дітей, а після розірвання шлюбу у 2019 році вона із дітьми залишилася проживати у цій квартирі, де мешкає й надалі, відповідач також мешкає у вказаній квартирі, коли приїжджає у відпустку. Вказувала на те, що вона самостійно доглядала за дітьми та оплачувала комунальні послуги, утримуючи оспорювану квартиру. Зазначила, що відповідачу було відомо про відкриття справи про поділ майна, однак він у суд не з`являвся. Позивач також вказала, що кошти за квартиру були перераховані державою після оформлення документів у нотаріуса, при цьому вона надавала письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу, тому вважає, що житло має статус спільного майна подружжя. Просили визнати квартиру спільною частковою власністю і визначити за позивачем частку у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , та в його інтересах представник адвокат Марченко Р.М., у судове засідання не з`явилися. До суду представником скеровано заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. Попередньо у судовому засіданні представник відповідача, адвокат Марченко Р.М., пояснив, що факт отримання коштів особисто відповідачем для придбання житла підтверджується рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради, яким відповідачу ОСОБА_2 було надано цільову матеріальну допомогу у сумі 958 496,46 грн. для придбання житла як учаснику бойових дій (АТО). Представник відповідача посилався на те, що вказані кошти були виділені індивідуально відповідачу не як члену сім`ї, та є його особистим майном, у зв`язку з чим не можуть бути віднесені до спільної сумісної власності подружжя. Також, вказав на те, що на думку відповідача, позивачкою не доведено жодного впливу чи участі в отриманні цієї допомоги. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Досліджені докази та застосовані норми права.
Так, судом, належними та допустимими доказами по справі встановлено, що 25.02.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції №229, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с.16).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.05.2019 року по справі №727/12656/18, шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с.18).

Під час шлюбу відповідач ОСОБА_2 набув у власність нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 58,00 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (з відстроченням платежу) від 17.11.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І., зареєстрований в Реєстрі за номером №6509. Відповідно до п.5.6 вказаного договору, Договір вчиняється за гродою дружини покупця ОСОБА_1 , заява якого посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Холоменюк О.І., 16.11.2017 року, за реєстровим номером №6496 (а.с.19-25)

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №105076158 від 24.11.2017 року вбачається , що відносно нерухомого майна, а саме: квартира АДРЕСА_2 , здійсненго запис про обтяження №23437887 від 17.11.2017 року; відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права, якої обтяжується є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 26-27).

Відповідно до платіжного доручення №33882224 від 23.11.2017 року перераховано кошти в сумі 958496,46 грн. за купівлю вищевказаної квартири (а.с. 28).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 01.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, посинаючи з 24.01.2019 року і до досягнення дітьми повноліття, з подальшою індексацією відповідно до вимог закону (а.с. 29-34).

04.03.2019 року Шевченківським районним судом м.Чернівці на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист №727/872/19. (а.с.35-36)

Згідно розрахунку Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці від 15.11.2021 року, встановлено що, загальний борг ОСОБА_2 по виплаті аліментів станом на 01.11.2021 року становить 73671,93 грн. (а.с. 37-38).

Відносно ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис №084155, де постраждала особа ОСОБА_1 (а.с.39).

Представником відповідача до суду було подано архівний витяг із рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 574/21 від 03.11.2017 року, про те, що відповідач ОСОБА_2 , як учасник бойових дій (АТО), отримав цільову матеріальну допомогу у розмірі 958 496,46 грн. для придбання житла (а.с.118).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, передбачено ст. 16 ч.1 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Визначено ст.57 Сімейного кодексу України виключний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно ст. 60 ч.1 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - згідно ст. 60 ч. 2 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 61 ч. 1 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст.316 ч.1 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ч.1, 2 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Згідно ст. 372 ч. 2 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 ч. 1 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Передбачено ст. 68 ч. 1, 2 СК України, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Встановлено ст. 69 СК України, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майнустатус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах №6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Так, як вже зазначалося судом вище, статтею 57 Сімейного кодексу України визначено виключний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; майно, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також одержана внаслідок приватизації земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; річ індивідуального користування (у тому числі коштовності), навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди, страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою приватною власністю кожного з них; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Разом з цим, що стосується останнього пункту вказаної статті, то суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що законодавцем передбачено можливість визначення судом за другим із подружжя права на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (веденням домашнього господарства, вихованням дітей тощо) сприяв її одержанню.

З матеріалів справи вбачається, що заява, яка була подана відповідачем ОСОБА_2 з метою отримання матеріальної допомоги містить посилання на необхідність придбання житла саме для сім`ї.

Окрім того, як встановлено у судовому засіданні, та не спростовано стороною відповідача, саме позивачка після придбання квартири під час шлюбу та після розлучення постійно проживала в ній з дітьми та займалася утриманням квартири, зокрема сплачувала комунальні послуги.

Суд зауважує на тому, що у Витягу з рішення виконавчого комітету ЧМР за № 574/21 від 03.11.2017 року, яке надано відповідачем та на яке він посилається, чітко зазначено про надання матеріальної допомоги для придбання житла ОСОБА_2 (склад сім`ї 4 особи), що ще раз додатково підтверджує, що такі кошти виділялися саме для придбання житла для родини відповідача.

У судовому засіданні стороною відповідача не було спростовано і той факт, що позивачка брала безпосередню участь у зборі документів для отримання виплати на придбання оспорюваної квартири.

Наведені представником відповідача обставини на спростування доводів позивачки, не можуть бути підставою для визнання майна, а саме оспорюваної квартири особистою приватною власністю відповідача.

Так, у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право власності подружжя, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що суди повинні з`ясовувати не лише формальний факт припинення шлюбних відносин, а й встановлювати наявність спільного господарства, спільного бюджету, спільного користування майном.

Як вбачається з ухвали ВС від 23.09.2019 року по справі № 585/2285/18, провадження № 61-16915с19, Верховний Суд дійшов висновку, що отримані кошти у вигляді виплат (допомоги) державою за таких обставин не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, якщо один із подружжя не довів, що кошти, за які було набуте майно, є особистими.

У відповідності до частини другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 придбана подружжям у період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частку спірної квартири за кожним.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України; ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68, 69; ст.ст.16,316,317,321,372 ЦК України; ст. ст. ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 274, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя задовольнити.

Спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поділити наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на частку квартири АДРЕСА_3 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 30.10.2025 року.

Суддя Слободян Г.М.