КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

справа № 753/15372/17

провадження № 22-ц/824/175/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 та просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу у розмірі 893 700,00 грн та судовий збір.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 30 000,00 євро, а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику в строк до 01 липня 2017 року.

Отримання коштів підтверджується розпискою.

Свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідач не виконав, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 893 700,00 грн в рахунок стягнення заборгованості за договором позики від 17 березня 2017 року, 8 000,00 грн судового збору, а всього 901 700,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Вітер В.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи.Відповідач не був зареєстрований та не проживав за адресою, на яку суд першої інстанції направляв ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками та судову повістку. Зазначена обставина позбавила відповідача можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідач жодних боргових розписок позивачу не писав, грошові кошти від нього не отримував, а почерк і підпис на розписці від 17 березня 2017 року відповідачу не належить.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено.

Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої постановлено наступні питання: 1. Чи виконаний підпис в тексті розписки від 17 березня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 чи іншою особою?

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики та на сьогодні відповідач борг в сумі 30 000 євро, що за курсом Національного банку України еквівалентно 893 700,00 грн, не повернув та ухиляється від повернення позики.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (у формі розписки), відповідно до якої позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 30 000,00 євро, а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику в строк до 01 липня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22 (провадження № 61-11751св23) зазначено, що якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 21 травня 2025 року № 1116/25-32, підпис від імені ОСОБА_2 , який міститься в тексті розписки від 17 березня 2017 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Досліджуючи розписку, колегія суддів дійшла висновку про те, що її зміст не свідчить про те, що позивачем передані відповідачу 30 000,00 євро та не підтверджує наявності волевиявлення ОСОБА_2 на укладення правочину та отримання коштів, оскільки підпис у розписці виконаний не ним, а іншою особою.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи відсутність між учасниками справи укладеного договору позики, підстав для задоволення позовних вимог та стягнення коштів немає.

При вирішенні спору суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилкові висновки про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновки суду першої інстанції є помилковими, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - адвоката Вітер В`ячеслава Миколайовича задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 травня 2018 року скасувати.

Постановити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді