П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у м. Києві, повний текст рішення складено 01 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог стягнути з відповідача на свою користь частину грошових коштів, які є спільним майном подружжя в розмірі 1 277 500,00 грн. та 24 723,50 євро, частину відчуженого нерухомо мого майна - квартири АДРЕСА_1 в розмірі 633 850,00 грн., частину вартості відчуженого рухомого майна, а саме автомобіля марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , в розмірі 343 045,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі в період з 09 серпня 2002 року по 29 квітня 2024 року. Шлюбні відносини між подружжям фактично було припинено у грудні 2023 року. Під час шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на яке було зареєстровано за відповідачем. 06 травня 2024 року відповідач без згоди позивача відчужила вказаний автомобіль на користь своєї матері ОСОБА_5 . Оскільки спірний автомобіль є спільним майном подружжя, тому позивач вказує, що йому належна до компенсації частка вартості відчуженого автомобіля, що становить 343 045,86 грн., оскільки згідно звіту про незалежну оцінку ринкова вартість автомобіля Infiniti QX 30, 2017 року випуску, станом на 19 вересня 2024 року становить 686 091,73 грн. За проведення вказаного звіту позивач поніс витрати у розмірі 2 500,00 грн. Крім того, під час шлюбу сторони набули майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 , яка стала переможцем електронних торгів не мала на той час грошових коштів на придбання цієї квартири, тому такі кошти були сплачені позивачем на умовах або повернення їх ОСОБА_4 , або подальшого переоформлення нею права власності на спірну квартиру на ім`я одного із подружжя, або шляхом реалізації квартири третім особам та передання коштів за її продаж подружжю. Спірна квартира була продана відповідачем від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 . Грошові кошти отримані від продажу квартири були переведені на рахунок відповідача в АТ «Укргазбанк». Позивач вказує, що відповідач реалізувала майнові права, що були набуті подружжям під час шлюбу шляхом продажу спірної квартири третій особі. Усі кошти від продажу квартири залишися у відповідача, що позбавило позивача на отримання частки у спільному майні подружжя. Таким чином позивач вказує на наявність підстав для компенсації йому частини вартості відчуженої квартири у розмірі 1 633 850,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 1/2 частини відчуженого рухомого майна, а саме автомобіля марки Infiniti QX30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , в розмірі 343 045,86 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що автомобіль було відчужено відповідачем із відома та за участі позивача, оскільки на момент розірвання шлюбу спору майнового характеру щодо поділу майна подружжя, зокрема автомобіля марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, між позивачем та відповідачем не існувало. Кошти, отримані від продажу автомобіля, були витрачені позивачем та відповідачем в інтересах сім`ї, зокрема на виконання грошових зобов`язань (оплату спільного боргу) у розмірі 3 000,00 доларів США, який виник у подружжя на підставі усного договору позики, що був укладений подружжям, з однієї сторони та ОСОБА_6 . Окремо звертає увагу суду, що частину коштів від продажу вищезазначеного автомобіля у розмірі 1 100,00 доларів США та 900 євро відповідач передала особисто позивачу, але з огляду на відсутність між сторонам спору щодо поділу майна подружжя, розписку про отримані кошти з позивача не брала. Також, вказує, що у своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що відступу від рівності часток сторін з будь-яких поважних причин сторони не просили і судом таких підстав не встановлено за відсутності будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів. Проте, таке твердження спростовується матеріалами справи, із яких вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач просила суд відступити від принципу рівності під час поділу майна подружжя посилаючись на те, що після розірвання шлюбу утримання дітей відповідач здійснює самостійно без участі позивача, оскільки після розірвання шлюбу позивач участі в утриманні дітей не приймає, у зв`язку із чим, відповідач звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з позивача на утримання доньки (справа № 759/19952/24 рішення від 01.10.2024 року). Проте, визначені рішенням суду аліменти позивачем не сплачуються, участі в утриманні дітей він не приймає. Як вбачається із звіту про оцінку, висновок визначення вартості оспорюваного транспортного засобу здійснений на підставі порівняльного підходу, тобто без огляду транспортного засобу, що свідчить про те, що звіт складений без проведення процедури з оцінки майна.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовусторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року у справі №759/2778/24.

Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу сторони придбали транспортний засіб - автомобіль марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 14 жовтня 2023 року.

02 травня 2024 року транспортний засіб марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , був переоформлений на нового власника ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4531889 від 02 травня 2024 року. Відповідно до вказаного договору ціна спірного транспортного засобу склала 400 000,00 грн.

Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_9 від 19.09.2024 року середньоринкова вартість ідентичного автомобілю марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, КТЗ складає 686 091,73 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, а тому це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснила продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання його згоди, тому має відшкодувати останньому 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (звіту) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 686 091,73 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної йому частки у спільному майні - автомобілі, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 162/672/22 (провадження № 61-16216св23).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 523/8857/19 (провадження № 61-5855св23).

Встановивши, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , частки кожного з подружжя у якому є рівними.

02 травня 2024 року транспортний засіб марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, VIN НОМЕР_1 , був проданий ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4531889 від 02 травня 2024 року. Відповідно до вказаного договору ціна спірного транспортного засобу зазначена 400 000,00 грн. Згоди на відчуження спірного автомобіля ОСОБА_3 не надавав.

Ураховуючи наведене та встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 розпорядилася ним на власний розсуд без повідомлення і згоди ОСОБА_3 та не довела належними доказами використання отриманих від продажу коштів в інтересах сім`ї, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що у цій справі позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона здійснила відчуження транспортного засобу виключно в інтересах сім`ї, апеляційний суд відхиляє, оскільки доказів зазначеному матеріали справи не містять.

Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21) зроблено висновок про те, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у своїх постановах зауважує, що пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження вартості спірного автомобіля ОСОБА_3 надав звіт суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_9 від 19 вересня 2024 року, з якого вбачається, що середньоринкова вартість ідентичного автомобілю марки Infiniti QX 30, 2017 року випуску, КТЗ складає 686 091,73 грн.

Доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої ринкової вартості спірного автомобіля ОСОБА_1 не надала під час розгляду справи судом першої інстанції, клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу не заявила.

Доводи ОСОБА_1 щодо її незгоди з оцінкою спірного майна, колегія суддів відхиляє, оскільки у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку із цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц).

Посилання в апеляційній скарзі на факт обізнаності позивача про факт продажу автомобіля, який було продана за його згоди, апеляційний суд відхиляє.

Так, за вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17.

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять письмової згоди позивача на відчуження відповідачем спільного майна, а саме автомобіля Infiniti QX 30, 2017 року випуску.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.