03.11.2025 Справа № 363/5337/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участі секретаря Підопригори Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , що подана представником позивача - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

12.09.2025 року позивачка звернулась до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 . Так, в обґрунтування позову вказано, що 08.07.2022 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис за №232. Позивачка вказує, що подружнє життя з відповідачем поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною є різні погляди на сімейне життя та обов`язки, почуття взаємної любові втрачено назавжди, тому подальшого сенсу підтримувати такі сімейні відносини немає. Відновлення шлюбних відносин позивачка вважає неможливим, на її думку, це буде суперечити її інтересам. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилась донька - ОСОБА_4 , батьком якої вказано ОСОБА_3 , на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19.04.2023 року та внесення відповідних змін від 19.08.2023 року до актового запису про народження ОСОБА_5 . Також, позивачка просила повернути їй дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 » та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на оплату судового збору та витрат на правову допомогу.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.10.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, при цьому надали до суду заяви, в яких розгляд справи просили проводити за їх відсутності, на позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій проти вимог позивачки не заперечував та просив провести розгляд справи за його відсутності.

Відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі сторін.

Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 3 СК України - сім`я є первинним та основним осередком суспільства, яка створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частина 1 ст. 21 СК України зазначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, передбачено ч. 1 ст. 24 СК України.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, що досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України - шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 ст. 105 СК України зазначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Так, ч 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частина 2 ст. 112 СК України зазначає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України - у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, що набрало законної сили.

Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і може бути припинений внаслідок його розірвання.

Зі змісту свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що 08.07.2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб, про що 08.07.2022 року складено відповідний актовий запис за №232 та видане відповідне свідоцтво. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

Сторони по справі мають доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та копією рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19.04.2023 року.

Судом встановлено, що подружнє життя у сторін по справі поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною чого стали різні погляди на сімейне життя та обов`язки, почуття взаємної любові між позивачкою та відповідачем втрачено, тому подальшого сенсу підтримувати такі сімейні відносини не має.

Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Враховуючи те, що позивачка при укладенні шлюбу змінила своє прізвище та просить відновити їй дошлюбне прізвище, суд приходить до висновку, що слід відновити прізвище позивачки з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат:

Відповідно до ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, про що вказав у поданій до суду заяві, то з нього підлягає стягненню на користь позивачки половина сплаченого нею судового збору, а решта поверненню з державного бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі за №904/4507/18, провадження за №12-171гс19).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі за № 905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі за №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі за №905/1795/18).

Звертаючись з даним позовом до суду, представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки, понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 21 000 грн. При цьому в позовній заяві зазначено, що орієнтовний розрахунок витрат складає 21 000 грн., з яких - 3 000 грн. - за складання позову, 160 грн. - за підготовку та засвідчення копій документів, 110 грн. - за направлення позову, 50 грн. - вартість відправлення, 100 грн. - складання опису відправлення, 4 100 грн. - участь у судовому засіданні, 1 000 грн. складання заяви про отримання рішення суду, 4 100 грн. отримання належним чином завіреної копії рішення суду, а разом - 12 620 грн. На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу до суду надано платіжну інструкцію за №9Н07-6А19-М1А1-06Х4 від 28.08.2025, згідно якої позивачка сплатила на користь АБ «НАТАЛІЇ НЕУПОКОЄВОЇ» - предоплату за супровід справи про розірвання шлюбу, скасування усиновлення ОСОБА_1 . На підтвердження повноважень представника надано суду лише ордер про надання правничої допомоги серії АА за №1619553 від 02.09.2025 року. Інших документів суду не надано.

Верховний Суд часто підкреслював на необхідності детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за дублюючі одна одну послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків (зокрема, постанова від 12.09.2018 року у справі за №810/4749/15).

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.11.2019 року у справі за №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року за №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 року у справі за №686/31892/19 зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, для підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, така особа повинна надати до суду документи, що свідчать про наявність договору про надання такої допомоги, про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, розрахунок таких витрат.

На підставі викладеного вище, враховуючи, що представник позивачки всупереч положенням ст. ст. 137-138 ЦПК Українине не надала, зокрема, договору про надання правової допомоги, детального розрахунок витрат на правову допомогу в межах саме цієї справи про розірвання шлюбу та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги по справі за позовом про розірвання шлюбу, оформлених у встановленому законом порядку, які б свідчили про фактично понесені позивачкою витрати на правничу допомогу у цій справі, суд вважає дані витрати документально непідтвердженими та недоведеними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.11.2023 року по справі за №519/24/20 (провадження за №61-7804св23), від 08.11.2023 року по справі за №539/2673/21 (провадження за №61-9750св23), від 01.11.2023 року по справі за №202/3681/16 (провадження за №61-10719 св23).

Оскільки представником позивачки не надано вищевказаних доказів та документів, у суду відсутня змога встановити дійсний розмір понесених позивачкою вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 105, 110, 112, 115 СК України, суддя -,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , що подана представником позивача - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу- задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 08.07.2022 року Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що 08.07.2022 року складено відповідний актовий запис за №232 та виданосвідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відновити ОСОБА_1 її дошлюбне прізвище - « ОСОБА_1 ».

ПовернутиОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , з державного бюджету 50 % судового збору, що становить 605 грн. 60 коп., сплаченого при поданні позову за квитанцією ІD: 3853-1452-7810-0793 від 04.09.2025 року (одержувач платежу: ГУК у Київській області/Вишгород. Міс/22030101 Казначейство України, рахунок IBAN: UA0010788 ЄДРПОУ6 37955989, призначення платежу: судовий збір за позовом ОСОБА_1 , Вишгородський районний суд Київської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 605 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування решти судового збору.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Головуюча суддя О.П. Дьоміна