Справа № 201/334/25
Провадження 2/201/1079/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

секретаря Тоцькій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначила, що зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2012р. Підставою для її вселення був ордер серії A № 1506 від 06.10.1989р., виданий її чоловіку ОСОБА_2 , з яким позивачка перебувала у шлюбі з 15.01.1994р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 , який також проживав у цій квартирі, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_2 .

Позивачка з 2012р. дотепер відкрито, безперервно та безперешкодно проживає в квартирі, добросовісно користується нею, сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт, тому просить визнати за нею право власності на вказане житло за набувальною давністю.

В судовому засіданні пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру в 1989р. на підставі ордеру разом із своєю першою дружиною ОСОБА_4 та дочкою. Сімейне життя в них не склалося, родина розпалася. Після того, як позивачка і ОСОБА_2 вирішили жити однією родиною, постало питання, куди відселити з квартири на ОСОБА_5 першу дружину ОСОБА_4 з дочкою. Провели обмін ОСОБА_4 із дитиною пішла жити у квартиру позивачки, а позивачка переїхала до чоловіка на ОСОБА_5 . Прописка її залишилась у квартирі на АДРЕСА_2 , і частину цієї квартири позивачка приватизувала в 1996р.

В 2012р. позивачка зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі і жила там із сином ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її син, у 2024р. чоловік, які цю квартиру могли приватизувати, але за життя через введення воєнного стану це не зробили. Позивачка спірну квартиру приватизувати не може, бо вже брала участь у приватизації. Зараз у квартирі, власницею якої є позивачка, живе її дочка з родиною. Позивачка, в свою чергу, живе у спірній квартирі вже 30 років, добросовісно нею володіє і користується, тому хоче оформити своє право власності на неї, щоб мати житло.

Представник відповідача подала відзив (а.с.64-67), яким позов не визнала, вказавши, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Оскільки таких обставин у справі не встановлено, просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засідання свою позицію підтримала.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

06.10.1989р. виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на нежитлове приміщення номер 1506 серії А ОСОБА_2 , його дружині ОСОБА_6 та дочці ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.34).

Позивачка та ОСОБА_2 уклали шлюб 15.01.1994р. (а.с.17).

В квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_2 з 16.02.1990р., позивачка з 25.05.2012р., ОСОБА_3 з 17.11.2000р. Чоловік позивачки ОСОБА_2 знятий з реєстрації за смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 знято з реєстрації 22.03.2022р. за смертю (а.с.15).

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 359/7 від 09.07.2024р. надано дозвіл об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку «Мандриківська-163» на зміну умов договору найму житлового приміщення - двокімнатної квартири АДРЕСА_3 , а саме: замість померлого наймача ОСОБА_2 визначити основним наймачем дружину ОСОБА_1 , складом сім`ї 1 особа (а.с.16).

Згідно довідки № 2717 від 12.03.2024р. балансова належність житлового будинку по АДРЕСА_4 за Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Жовтневого району на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.2003р. № 1549, про що зроблено запис в обліковій книзі номер 48ЖЮ за реєстровим номером 4779-83. В інвентаризаційний справі за адресою: АДРЕСА_5 , містяться відомості про право власності на частину, що належить громадянці ОСОБА_8 (ПІБ співвласника зазначено російською мовою згідно документу що підтверджує право власності) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.02.1996р. виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/26296, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 270п з реєстровим № 39 (а.с.20).

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що спірна квартира є власністю територіальної громади м.Дніпра, а позивачка є її основним наймачем.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344 ЦК України позивачка стверджувала, що має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно, бо користувался ним відкрито з 1992р., сплачувала комунальні послуги, а приватизувати не може, бо вже використала своє право на приватизацію.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (постанова ВП ВС від 14.05.2019р. у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Позивачка, в свою чергу, обізнана про власника спірної квартири, вселилася туди як член сім`ї наймача, а після його смерті її визначено основним наймачем цього житла. Відтак вона правомірно вселилася у спірну квартиру, зараз правомірно та добросовісно володіє нею як основний наймач і це володіння спиралося й спирається на правову підставу.

Зазначене унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.

Тому слід відмовити у задоволенні позову.

Судові витрати розподілити за положенням ст.141 ЦПК України, залишивши їх за позивачем.

Керуючись ст.ст.12,13,19,81,131,223,259,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева