Справа № 703/3397/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі головуючого-судді Прилуцького В.О., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в залі суду в м.Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої Черкаської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання заборони накладеною помилково та скасування обтяження,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить суд скасувати заборону на нерухоме майно зареєстровану 24 травня 2007 року за № 5010317 Першою черкаською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: повідомлення 6. 31 березня 1977 року Смілянське відділення держбанку, об`єкт обтяження: будинок 12, власник ОСОБА_2 , архівний запис № 559180CHERKASY1, архівна дата 14 січня 1999 року, дата виникнення 31 березня 1977 року, № реєстру 16223-182, внутр.. № 4201В62А22А0503, коментарій стор 2 все майно.

Ухвалою судді від 05 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклку) сторін.

Ухвалою суду від 08 серпня 2025 року виключено із числа третіх осіб першу черкаську нотаріальну контору та замінено первісного відповідача Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) на Першу Черкаську державну нотаріальну контору Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Позивач просив проводити розгляд справи у його відсутність.

Відповідач Перша черкаська нотаріальна контора надала до суду заяву в якій вказує, що нотаріальна контора не є належним відповідачем та просить суд проводити розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи від відповідача судом у встановлений строк не отримано.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін викладену письмово, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкті нерухомого майна № 411337363 від 04 лютого 2025 року.

Зазначений будинок АДРЕСА_2 позивачем ОСОБА_1 був придбаний 28 вересня 1985 року у ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі -продажу посвідченого державним нотаріусом Смілянської нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №3535.

Позивач ОСОБА_1 з 05 червня 1988 року року і по теперішній час зареєстрований по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з реєстру Смілянської територіальної громади від 05 лютого 2025 року та копією довідки №558 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 лютого 2025 року.

Відповідно до копії довідки управління головного архітектора виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів № 40 від 01 липня 1988 року ОСОБА_1 Смілянським міськвиконкомом №230 від 19 квітня 1972 року на будівництво житлового будинку вартістю 5 тисяч рублів відведена земельна ділянка під будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 , відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки договору купівлі-продажу незакінченого будівництва від 28 вересня 1985 року посвідченим Смілянською нотконторою 01 жовтня 1985 року реєстровий №7209.

15 березня 2001 року виконавчим комітетом Смілянської міської ради Черкаської області позивачу видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_3 .

З копії будинкової книги вбачається, що в ній містяться записи про зареєстрованих по АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 з 15 червня 1988 року, ОСОБА_4 з 11 липня 1987 року та ОСОБА_5 з 22 липня 2003 року.

Відповідно до розпорядження міського голови від 22 лютого 2016 року №42р «Про перейменування назв вулиць та АДРЕСА_2 , що підтверджується копією розпорядження та відповіді Управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста виконавчого комітету Смілянської міської ради від 22 квітня 2025 року

Позивач зазначає, що при зверненні до відділу ЦНАП виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області дізнався, що на його будинок по АДРЕСА_1 , накладено обтяження у вигляді заборони.

Позивач зазначає про те, що він придбав 28 вересня 1985 року будинок АДРЕСА_2 у ОСОБА_3 . При купівлі-продажу ніяких питань щодо заборони на відчуження вказаного будинку не виникало, всі документи, які надавалися для посвідчення договору, перевірялися нотаріусом і сторони підписувалися про їх правдивість та законність, що підтверджується п. 4 договору купівлі-продажу будинку. Нотаріусом при посвідчені вказаної угоди не було встановлено заборон на будинковолодіння АДРЕСА_2 в зв`язку з чим було посвідчено угоду купівлі-продажу.

З копії відповіді Смілянської державної нотаріальної контори від 19 березня 2025 року за №387-а/01-16 слідує, що відповідно до Реєстру реєстрації заборон відчуження за 1977-1997 роки Смілянської державної нотаріальної контори, 31 березня 1977 року нотаріальною конторою зареєстровано заборону відчуження за реєстровим №7. Заборону накладено на підставі повідомлення від 31 березня 1977 року Смілянським відділенням держбанку №6. Власник майна ОСОБА_2 . Місце знаходження будинку АДРЕСА_1 .

Згідно абрису присадибної ділянки АДРЕСА_2 від 14 серпня 1985 року, ескізу присадибної ділянки АДРЕСА_2 від 14 серпня 1985 року, зведеного акту вартості будівель та споруд, оціночного акту будинку АДРЕСА_2 від 22 вересня 1985 року, оціночного акту на господарсько - побутові будівлі будинковолодіння АДРЕСА_2 від 14 серпня 1985 року, будинковолодіння, яке знаходилося в АДРЕСА_2 належало ОСОБА_3 . Вказане будинковолодіння 28 вересня 1985 року було придбане ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі - продажу.

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_4 від 22 вересня 1985 року першим власником будинковолодіння зазначено ОСОБА_3 на підставі договору посвідченого Смілянською нотконторою від 01 липня 1971 року реєстр. № 2497. Другим власником вказано ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу домоволодіння посвідченого Смілянською нотконторою 28 вересня 1985 року реєстр. №3535.

Відповідно до відповіді КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 27 травня 2025 року №80 на запит адвоката зазначено, що при проведенні інвентаризації станом на 14 травня 1993 року згідно з матеріалами інвентаризаційної справи змінився номер домоволодіння з АДРЕСА_5 та по сусідньому будинковолодінню змінився номер, а саме: з АДРЕСА_6 . Документи, на підставі яких змінено нумерацію даних будинковолодінь, в матеріалах інвентаризаційних справ відсутні.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 28 вересня 1950 року, спадкоємицею майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Сміла, являється його дружина ОСОБА_2 . До складу спадкового майна належить право на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , яке складається із одного дерев`яного будинку покритого залізом. Вище вказане домоволодіння належало ОСОБА_6 , як про це вказано в свідоцтві про право власності, виданого Смілянським житловим управлінням 9/XI 1949 року під №5-1292.

Відповідно до копії заяви ОСОБА_7 на ім`я голови Смілянської міської ради від 18 листопада 1980 року, зазначено прохання останнього поновити право власності на будинок по АДРЕСА_7 , який раніше належав ОСОБА_2 , так як свідоцтво на право власності за 1950 рік втрачено.

З копії рішенням №738 виконавчого комітету Смілянської міської ради від 18 грудня 1980 року вбачається, що право власності на домоволодіння по АДРЕСА_7 за громадянкою ОСОБА_2 . Тобто, ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину, успадкувала майно після смерті свого чоловіка за адресою будинку АДРЕСА_1 . В той час, коли після смерті останньої, її син ОСОБА_7 звертається із заявою про поновлення права власності вже на будинок АДРЕСА_7 і отримує право власності на домоволодіння по АДРЕСА_7 за громадянкою ОСОБА_2 .

На час реєстрації Смілянською державною нотаріальною конторою заборони відчуження в 1977 році за реєстровим № 7 від 31 березня 1977 року будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , належало боржнику банку ОСОБА_2 , в той час коли власником будинковолодіння за адресою АДРЕСА_2 була ОСОБА_8 . Адреса ОСОБА_2 відрізнялася від адреси ОСОБА_3 , але у зв`язку з подальшою зміною нумерації будинків, стала збігатися з адресою забороненого об`єкта будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке до зміни нумерації належало боржнику ОСОБА_2 .

На момент накладення заборони 31 березня 1977 року ОСОБА_3 була законним власником будинку АДРЕСА_2 та не мала зобов`язань перед банком.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованої 04 лютого 2025 року, заборону (архівний запис) зареєстровано 24 травня 2007 року 10:58:33 за №5010317 реєстратором: Перша черкаська державна нотаріальна контора, 18001, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд.255. Підстава обтяження: повідомлення, 6, 31 березня 1977 року, Смілянське відділення держбанку. Об`єкт обтяження: будинок, адреса: АДРЕСА_1 . Власник: ОСОБА_2 . Причина відсутності коду: архівний запис.

Як встановлено, в судовому засіданні заборона відчуження стосувалася не майна позивача ОСОБА_1 , а майна ОСОБА_2 .

Оскільки іншим шляхом зняти арешт позивач не має можливості, вимушений був звернувся до суду із даним позовом.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт/заборону, відповідно до статей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

20 березня 1991 року було прийнято Закон Української РСР № 872-ХІІ «Про банки і банківську діяльність» та постанову Верховної Ради України № 873-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими Верховною Радою України Український республіканський банк Держбанку СРСР було оголошено власністю України і на його базі створено Національний банк України.

Відповідно до постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 17 липня 1987 року № 821 Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки (далі - Постанова № 821) реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промислово-будівельний банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк Житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний банк СРСР).

Пунктом 8 Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР в союзних республіках відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР.

Згідно з пунктами 2 та З Постанови Верховної Ради Української PCP Про порядок введення в дію Закону України Про банки і банківську діяльність від 20 березня 1991 року № 873-ХІІ Верховною Радою України оголошено власністю України Український республіканський банк Держбанку СРСР і створено на його базі Національний банк України. Постановою Президії Верховної Ради України від 07 жовтня 1991 року № 1605-ХІІ затверджено статут Національного банку України, в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України.

Враховуючи дані обставини, складені історично, Національний банк України повідомив, що Український республіканський банк Держбанк СРСР немає правонаступників. Більше того, відділення Держбанку СРСР наявні, на той час, документи на архівне зберігання до Національного банку України не передавались.

Проведеним вивченням нормативних документів, що супроводжували ліквідацію Держбанку СРСР, виявлено, що 02 грудня 1990 року Верховною Радою РРФСР був прийнятий Закон «Про Центральний банк РРФСР», постановою Верховної Ради РРФСР № 1917-І від 22 листопада 1991 року Центральний банк РРФСР оголошений єдиним на території РРФСР органом державного грошово - кредитного та валютного регулювання економіки республіки. Цією ж постановою Центральному банку РРФСР наказувалося до 01 січня1992 року ухвалити у своє повне господарське відання і управління матеріально-технічну базу та інші ресурси Держбанку СРСР, мережу його установ, підприємств і організацій. 08 грудня 1991 року було підписано Угоду про створення Співдружності Незалежних Держав, відповідно до ст. 14 якої діяльність усіх органів колишнього Союзу PCP припинено.

20 грудня 1999 року постановою президії Верховної Ради РРФСР за № 2066-1 Державний банк СРСР був «упразднен», всі його активи і пасиви, а також майно на території РРФСР передані Центральному банку РРФСР (Центробанку Російської Федерації). Цей же Центральний банк РРФСР (Центробанк Російської Федерації) є правонаступником Державного банку СРСР - але лише в частині зобов`язань Державного банку РРФСР.

Виходячи із наведеного, єдиний суб`єкт, який мав право ініціювати і зняти вказане обтяження у позасудовому порядку - Держбанк СРСР надати повідомлення про погашення позики (кредиту) не може в силу його ліквідації. Національним банком України не було зареєстровано банк, який є правонаступником Держбанку СРСР, як і Державний реєстр банків України не містить запису і про його правонаступників.

Отже, з моменту ліквідації Держбанку та за відсутності будь-якого з його правонаступників, підстава для продовження існування обтяжень № 5010317 у вигляді заборони на нерухоме майно, невизначене, все майно ОСОБА_2 , яке було здійснене на підставі повідомлення 6 31 березня 1977 року смілянського відділення Держбанку» відпала, а тому така порушує права позивача.

Судом встановлено, що позивач не має зобов`язань перед ПАТ «Держбанком» однак позбавлений можливості реалізувати право на розпорядження належним йому нерухомим майном, вчинення юридично значимих дій, з якими пов`язано виникнення його особистих та майнових прав, та може усунути цю перешкоду не інакше як в судовому порядку. Таким чином, заборона відчуження накладена на майно порушує право власності позивача, як власника.

Відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 6 постанови КМУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вище вказаним Законом.

Відповідно до ст.73 Закону України "Про нотаріат" нотаріус за місце знаходженням житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна або за місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, іншої юридичної особи про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона; при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про нотаріат", одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з п.п. 5.1. п. 5 гл. 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 3. ч. 3ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

У цій справі предметом позову є, зокрема, скасування заборони на нерухоме майно - АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_2 накладено заборону обтяження, (архівний запис) реєстраційний номер обтяження 5010317 зареєстровану 24.05.2007 10:58:33 реєстратором: Перша черкаська державна нотаріальна контора, 18001, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд.255. Підстава обтяження: повідомлення, 6, 31.03.1977, Смілянське відділення держбанку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наявність накладеної заборони відчуження на майно, неможливість скасування її в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття заборони, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування обтяження, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

При таких обставинах, суд дійшов до висновку про те, що є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову, оскільки наявність вказаного обтяження перешкоджає вільному розпорядженню майном позивачу.

Позивач в поданій до суду заяві просив суд віднести судовий збір на його рахунок, тому підстави для його стягнення з відповідача у суду відсутні.

Керуючись ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Перша Черкаська державна нотаріальна контора про визнання заборони накладеною помилково та скасування обтяження - задовольнити.

Скасувати заборону (архівний запис) реєстраційний номер обтяження 5010317 зареєстровану 24 травня 2007 року 10:58:33 реєстратором: Перша черкаська державна нотаріальна контора, 18001, Черкаська область, м. Черкаси, вул. Хрещатик, буд.255. Підстава обтяження: повідомлення, 6, 31 березня 1977 року, Смілянське відділення держбанку. Об`єкт обтяження: будинок, адреса: АДРЕСА_1 . Власник: ОСОБА_2 . Причина відсутності коду: архівний запис. Архівний номер: 559180CHERKASY1, Архівна дата: 14 січня 1999 року, Дата виникнення 31 березня 1977 року, № реєстра: 16223-182, внутр. №4201B62F22F0503, коментарій: стор.2* все майно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 ЦПК України.

Головуючий: В. О. Прилуцький