Єдиний унікальний номер судової справи: 467/403/22
Номер провадження 22-ц/812/1651/25 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

31 жовтня 2025 року місто Миколаїв Справа № 467/403/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника Петренко Н.О.,

відповідача ОСОБА_2 та його представника Умарової РТ.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Петренко Наталією Олегівною, рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Савіна О.І. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з батьком,

установив:

У червні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернулася до Арбузинського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Розпорядженням в.о. голови Арбузинського районного суду Миколаївської області Кірімовою О.М. від 08 липня 2022 року № 4 відповідно до частини четвертої статті 31 ЦПК України цивільну справу передано на розгляд до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області.

Позов обґрунтовано тим, що з 27 липня 2014 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 червня 2021 року розірвано.

У період шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з матір`ю.

У листопаді 2021 року коли відповідач, будучи за професією - моряк, повернувся з чергового рейсу, а позивачку запросили на тимчасову роботу за кордон, між сторонами була досягнута домовленість про проживання дитини з батьком до повернення матері у березні 2022 року. З веденням воєнного стану в Україні позивачка змогла фактично повернутися на територію України 17 травня 2022 року. Проте відповідач їх попередні домовленості не виконав та дитину не віддав, фактично перешкоджав бачитися та спілкуватися з нею.

Посилаючись на те, що відповідач неодноразово проявляв агресію та вдавався до застосування сили в присутності дитини по відношенню до матері, настроює дитину проти матері, створює перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач просила визначити місце проживання доньки з матір`ю, що відповідатиме найкращим інтересам дитини.

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2014 року, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 червня 2021 року розірвано. Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу та у період після розлучення ОСОБА_2 працював моряком та повністю матеріально забезпечував дружину та дитину.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 повідомила, що виїжджає за кордон, тому позивач був вимушений залишити роботу та повернутись в Україну, щоб бути з донькою. З цього часу вони вдвох проживали за місцем їх реєстрації: АДРЕСА_1 .

На початку лютого 2022 року у телефонній розмові ОСОБА_1 повідомила, що у зв`язку із загрозою нападу російської федерації на Україну, вона не буде повертатися додому.

З початку війни, ОСОБА_2 разом з донькою перебували в окупованому м.Херсоні та весь цей час ОСОБА_1 жодного разу не повідомила навіть про плани повернутися в Україну, та не було жодної пропозиції щодо співпраці чи підтримці у цій складній ситуації.

06 квітня 2022 року ОСОБА_2 разом із донькою виїхали з окупованого м.Херсона до його батьків у АДРЕСА_2 , та по прибуттю вони зареєструвалися за вказаною адресою, як внутрішньо переміщені особи.

Відповідач вказував, що ОСОБА_1 приїжджала у будинок помешкання його батьків, її зустрічі з донькою він не перешкоджав, проте заперечив проти спроб позивачки забрати дитину, у зв`язку з невизначеним її місцем проживання. За заявою ОСОБА_1 . Виконавчим комітетом Арбузинської селищної ради Миколаївської області 30 червня 2022 року прийнято рішення, яким визначено способи участі матері у вихованні дитини.

ОСОБА_2 вважав, що на даний час, з урахуванням воєнного стану в Україні, в інтересах дитини є її проживання саме із батьком, а не з матір`ю, оскільки ним у повному обсязі створені усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку доньки, тоді як матір навпаки не цікавиться й не відвідує доньку.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 серпня 2023 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 з первісним позовом ОСОБА_1 (том 2 а.с.142).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року (вступна та резолютивна частини) відмовлено в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком ОСОБА_2 за місцем його мешкання: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992 грн 40 коп.

Скасовані заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року у справі №486/403/22 (провадження №2-з/486/2/2023).

З інформації Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 серпня 2025 року слідує, що головуючого у справі суддю Савіна О.І. рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 25 червня 2025 року відсторонено від здійснення правосуддя. На момент відсторонення судді у справі ухвалено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Петренко Н.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що із врахуванням відсутності повного тексту рішення, а відповідно відсутності його обґрунтування, дослідження доказів, позицій сторін та їх оцінки, наведених фактичних обставин справи у сукупності із нормами чинного законодавства та позиціями Верховного Суду є підставою для скасування незаконного рішення суду.

Заявник зазначала, що сторонами у справі не заперечувався той факт, що до жовтня 2021 року дочка сторін проживала з матір`ю, а після цього стала проживати з батьком, оскільки ОСОБА_1 була вимушена тимчасово виїхати за кордон на роботу.

ОСОБА_4 , проживаючи зі своєю матір`ю, знаходилася у здоровому належному середовищі, мала можливість спілкуватися з батьком, відвідувала дитячий садок, дитина була охайною та вихованою. Позивачка займалася вихованням дитини, її розвитком та лікуванням. Після того, як дитина стала проживати з батьком, вона не мала можливості спілкуватися з матір`ю. Про наявність конфлікту між батьками свідчить рішення Виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30 червня 2022 року №149, яким визначено спосіб участі матері у спілкуванні з дитиною, та який батьком дитини не дотримується.

Під час розгляду справи, а саме 15 липня 2023 року відповідач без погодження з матір`ю та без її відома вивіз доньку за межі території України, що розірвало будь-який контакт між матір`ю та дитиною.

Окрім того, відповідачем надано висновок за результатами психологічного дослідження ОСОБА_5 , яке проведено 11 вересня 2023 року. Разом з тим, заявник звертала увагу на те, що вказане дослідження було проведено без матері дитини. Окрім цього, психологу не були надані матеріали справи для дослідження, що, на її думку, суттєво впливають на результати висновків, які не відповідають обставинам справи. Окремо зазначала, що дослідження проведено 11 вересня 2023 року в результаті однієї зустрічі з дитиною, при цьому ОСОБА_5 не зазначено в якій формі та за яких обставин відбувся контакт з дитиною, з огляду на те, що дитина станом на день складання висновку перебувала за межами України. У зв`язку з цим, посилалася на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №712/11527/17 (провадження №61-18882св19).

Підсумовуючи наведене заявник зазначала, що до того моменту коли малолітня дитина сторін по справі стала проживати з батьком, спорів щодо місця проживання дитини, спілкування з дитиною не було. Мати належним чином забезпечувала можливості для реалізації батьком його права на спілкування з дитиною та при цьому забезпечувала проживання, розвиток та інші потреби дитини. А після того, як малолітня ОСОБА_6 стала проживати з батьком, виникло питання спілкування матері з дитиною, обмеження можливості для її спілкування з донькою та подальше неузгоджене вивезення ОСОБА_6 закордон без повідомлення матері. Такі дії батька не відповідають ні найкращим інтересам дитини, ні формування у дитини нормального зв`язку з матір`ю, а забезпечують формування відчуженню дитини від матері.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Умарова Р.Т., просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити та прийняти нове рішення, у зв`язку з відсутністю повного тексту рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 задовольнити, а у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу мотивовано тим, що з урахуванням наданих сторонами доказів та думки дитини проживання доньки з батьком відповідатиме її якнайкращим інтересам.

Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, з підстав викладених у скарзі, наголошуючи на створенні перешкод у спілкуванні матері з донькою з часу проживання дитини з батьком.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів.

Відповідач зазначав, що з липня 2023 року разом з донькою проживає у Фінляндії, де вони отримали тимчасовий прихисток. Він працює, а донька навчається у другому класі у підрозділі Італа у Фінляндії, додатково займається фігурним катанням та відвідує інші гуртки. Вважав, що на період воєнного стану в Україні найкращим інтересам дитини відповідає проживання її за кордоном з батьком.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 264 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Оскільки ухвалене судове рішення таким вимогам не відповідає, зокрема не містить описову та мотивувальну частини, то апеляційний суд дійшов висновку, що таке рішення підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухвалення апеляційним судом нового рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За правилами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до положень ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Як вбачається з матеріалів справи сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 27 липня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 червня 2021 року розірвано.

За період подружнього життя у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, після розірвання шлюбу батьків, залишилася проживати з матір`ю.

Позивач не заперечувала, що відповідач добровільно матеріально допомагав їй утримувати дитину, після розірвання шлюбу, що також підтверджується виписками з банківських рахунків сторін.

Сторони визнали, що у листопаді 2021 року між ними була досягнута домовленість про проживання дитини з батьком до повернення позивачки із-за кордону у березні 2022 року.

З початку воєнного стану в Україні, ОСОБА_2 разом з донькою перебували в окупованому м. Херсоні, а 06 квітня 2022 року відповідач разом із донькою виїхали з окупованого м. Херсона до його батьків у АДРЕСА_2 , де по прибуттю зареєструвалися, як внутрішньо переміщені особи.

17 травня 2022 року позивачка ОСОБА_1 повернулася в Україну.

26 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до голови Арбузинської селищної ради із заявою про розгляд на засіданні комісії питання про встановлення днів та часів побачення, спілкування її з дитиною, у зв`язку зі створенням перешкод колишнім чоловіком у спілкуванні, як в телефонному режимі, так і при особистих зустрічах. Позивачка просила призначити спілкування з дитиною в телефонному режимі - щодня та особисті зустрічі щотижнево (4 рази на місяць) (т.1 а.с.196).

Зі змісту відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , представник Служби у справах дітей Арбузинської селищної ради Шевчук Ю. звертала увагу на те, що заява позивачки про визначення місця проживання дитини з матір`ю, що була нею додана до позовної заяви та датована 24 травня 2022 року до служби не надходила, та вигадана позивачкою (т. 1 а.с. 191- 195).

Рішенням Виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30 червня 2022 року № 149 «Про вирішення спору між батьками щодо участі матері у вихованні дитини та визначення способів її участі» вирішено визначити ОСОБА_1 наступні способи участі: в телефонному режимі спілкування - щодня; особисті зустрічі за місцем проживання батька з дитиною - щотижнево (1 раз на тиждень), в інші дні за попередньою домовленістю з батьком дитини та наголошено, що мати може спілкуватися з дитиною лише за умови бажання самої дитини спілкуватися з нею та враховуючи стан здоров`я дитини (т. 2 а.с.211).

Отже, як встановлено і про це не заперечують сторони до листопада 2021 року дитина проживала з матір`ю, а з листопада 2021 року і по теперішній час дитина проживає разом з батьком.

У висновку спеціаліста за результатами проведення психодіагностичного обстеження від 11 вересня 2023 року, виконаному кандидатом психологічних наук, доцентом, професором Міжнародної Кадрової Академії Вакуліч Т.М., зазначено, що за результатами психологічного дослідження встановлено, що ОСОБА_4 стикалася з порушенням почуття її базової безпеки через непередбачувану, агресивну поведінку її матері та потерпала від психологічного та фізичного насильства через дії матері, що призвело до підвищеної тривожності ОСОБА_6 . Встановлено, що поведінкові прояви матері вкрай негативно вплинули на психоемоційний стан дитини та відносини з матір`ю. Сформувалося відторгнення та дистанціювання від матері, стосунки ОСОБА_6 та матері зруйновані. ОСОБА_7 , під час психологічного дослідження, не є нав`язливими зі сторони, оскільки вона чітко висловлює та описує свої думки, всі невербальні прояви були емоційно доповненими вербальними повідомленнями. Оскільки дитина піддавалась впливу надмірних стресових, травмуючих чинників, відібрання дитини від батька є неможливим, та спричинить нанесення ушкодження психічному здоров`ю ОСОБА_6 , відбудеться пряма загроза формуванню значної психологічної травми, та формуванню психічних розладів. Відібрання дитини від батька та передача матері спричинить нанесення ушкодження психічному здоров`ю ОСОБА_6 та відбудеться пряма загроза підкріплення вже існуючого психічного травмування. Не виконання рекомендацій психолога призведе до повторного психічного травмування, погіршення емоційного розвитку ОСОБА_6 , порушення самооцінки, невмотивованої агресії, деформації прив`язаності, розвиток надмірної тривожності, суїцидальної поведінки, психосоматичних захворювань, психічні захворювання, порушення статево-рольової ідентифікації та засвоєння гендерних ролей (т. 3 а.с. 2-11).

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження від 11 вересня 2023 року, виконаного кандидатом психологічних наук, доцентом, професором МКА ОСОБА_5 , оскільки вказане дослідження було проведено без матері дитини, у дослідженні не зазначено в якій формі та за яких обставин відбувся контакт з дитиною.

З матеріалів справи також убачається, що до 15 липня 2023 року батько з дочкою проживали у будинку його батьків та були зареєстровані внутрішньо переміщеними особами. За місцем проживання у АДРЕСА_2 , батьком були створені необхідні умови для проживання дитини.

15 липня 2023 року відповідач ОСОБА_2 з дитиною виїхали з України і до теперішнього часу проживають у Фінляндії, де отримали тимчасові посвідки на тимчасове проживання, за адресою АДРЕСА_4 .

Батько дитини ОСОБА_2 працює, отримує дохід 8 834,24 Євро, та є платником податків за місцем проживання - Пієтарсаарі, що підтверджується довідкою Фінського податкового управління (т.3 а.с. 223-224, 244 зворот).

Згідно підтвердження від 30 січня 2025 року ОСОБА_4 навчається в першому класі школи Lansinummeen koulu, відділення Italan toimipiste у Фінляндії, розпочала підготовчу освіту у вересні 2023 року (т.3 а.с.247).

ОСОБА_1 зареєстрована, як фізична особа-підприємець, та має дохід від зайняття підприємницькою діяльністю, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відомостями податкової декларації з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за 2022 рік (т. 2 а.с. 226-230).

10 серпня 2023 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (т. 3 а.с.25-26).

Зі слів сторін встановлено, що на час розгляду справи мати дитини працює у студії краси та живе на Кіпрі, а батько працює у компанії «Snellman».

На виконання ухвали Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року Орган опіки та піклування Арбузинської селищної ради листом від 16 вересня 2025 року за № 425/03/25 повідомив, що у зв`язку з не проживанням на території Арбузинської територіальної громади, ані позивача, ані відповідача не може надати висновок щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі N 523/19706/19провадження N 61-12112сво22 виснував, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд вважає, що у даній справі неможливість надати органом опіки та піклування висновку, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом.

Колегія суддів вважає, що звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дочки з нею та відповідача із зустрічним позовом з аналогічним предметом спору, а також звернення позивача до органів опіки та піклування за вирішенням питання щодо розв`язання спору щодо дитини (зокрема, 26 травня 2022 року остання зверталась із заявою до комісії з питань захисту прав дитини Арбузинської селищної ради про вирішення питання спілкування із донькою та встановлення графіку для спілкування, у зв`язку з тим, що колишній чоловік чинить їй перешкоди у спілкуванні з дочкою), свідчить про те, що добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після повернення позивачки в Україну у травні 2022 року сторони не досягли.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, колегія суддів враховує те, що матеріали даної справи не містять даних про негативне ставлення позивача чи відповідача до дочки. Вони обоє створювали належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини та бажають, щоб дитина проживала з кожним із них.

Надані сторонами докази їх звернень до правоохоронних органів, медичних закладів стосовно поведінки один одного, фактично характеризують особисті стосунки сторін і не містять інформації щодо насилля позивача чи відповідача по відношенню до дочки чи іншої негативної поведінки стосовно неї (т.1 а.с. 30 - 36, т. 2 а.с. 176, 214).

При цьому, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, необхідно враховувати об`єктивні та наявні у справі докази. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, та передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Колегія суддів зважує на встановлені факти щодо:

віку дитини ОСОБА_4 , окремого проживання батька та матері та тривалість проживання малолітньої дитини разом з батьком на час розгляду справи за кордоном;

можливостей і здатностей, як матері, так і батька забезпечити харчування та побут дитини, створити їй належні умови для проживання, виховання, освіти, загального розвитку, охорони її здоров`я (протилежного матеріали справи не містять);

відсутності обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із батьком.

Тобто, колегія суддів враховує, що малолітня дитина тривалий час (станом на час апеляційного перегляду - більше трьох років) проживає разом із батьком, дитина має відповідні соціальні контакти за місцем проживання батька, виявляє більшу прихильність до нього.

Також, колегія суддів вважає необхідним наголосити, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, часткову цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №487/2001/19-ц (провадження №61-12667св20) зазначено, що закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

У справі, що переглядається, у ході розгляду справи судом першої інстанції було здійснено опитування в режимі відеоконференції малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності психолога щодо її думки відносно проживання з одним із батьків. Судом апеляційної інстанції було досліджено думку дитини, допитаної судом першої інстанції.

Малолітня дитина ОСОБА_4 повідомила, що хоче проживати разом із батьком, який турбується про неї та створив належні умови для проживання, навчання і розвитку. При цьому, ОСОБА_4 також повідомила про категоричне небажання проживати разом із мамою. Дитина відхилила можливість проживання з мамою, в той же час, зазначала, що її влаштовує проживання разом з батьком.

З огляду на ці обставини колегія суддів вважає про визначення місця проживання дитини разом із батьком. За наведених умов таке рішення відповідає якнайкращим інтересам дитини, які мають першочергове значення для вирішення спору. При цьому, проживання дитини ОСОБА_6 з батьком за обставин цієї справи є пропорційним меті забезпечення зазначених інтересів дитини.

Неправомірне переміщення або утримання дитини судом не встановлено, оскільки відповідач разом із донькою виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України.

Тимчасове проживання дитини за кордоном з огляду на воєнний стан в Україні не суперечить інтересам дитини, сприятиме розширенню її світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку. Зважаючи на вікові зміни дитини, її розвиток та потреби, кожний із батьків не позбавлений права порушувати в майбутньому питання щодо зміни місця проживання доньки з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір по суті та розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, взявши до уваги вік дитини та поведінку кожного з батьків, суд надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

При цьому, колегія суддів зауважує, що мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати. До того ж, подальше проживання малолітньої дитини з батьком не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17 (провадження №61-9074св20).

У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №185/6994/15-ц (провадження №61-5606св19) зазначено, що у справах про визначення місця проживання дитини, суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

У вищевказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі №495/2106/17 (провадження №61-592св19) Верховний Суд дійшов висновку, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини, її звичного середовища та визначення місця проживання дитини з нею, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Позивачка не довела обставин, за наявності яких визначення місця проживання дитини з нею матиме більш позитивний вплив на дитину.

За такого, на думку колегії суддів, зміна місця проживання дитини станом на сьогодні не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. Розрив зв`язків із батьком матиме негативний вплив на дитину.

До того ж, колегія суддів враховує висновки Оцінки потреби дитини та сім`ї в послугах Регіону соціального забезпечення Остроботнія, наданому апеляційному суду відповідачем, у якому зазначено, що головне занепокоєння у повідомленні (зі сторони позивача за первісним позовом) про захист дитини полягало в тому, що ОСОБА_8 «викрав» свою доньку ОСОБА_6 до Фінляндії та незаконно виїхав з України. ОСОБА_9 хвилювалася, що ОСОБА_8 втече або сховається з ОСОБА_6 , якщо дізнається, що ОСОБА_9 хоче її побачити. Під час оцінки було відзначено, що батьки мають тривалу та складну історію стосунків. Кожен із батьків має власні версії того, що сталося, що унеможливлює з`ясування правди. Виконуючі обов`язки соціальні працівники ОСОБА_10 і ОСОБА_11 зосередилися на правах та бажаннях ОСОБА_6 . Наприклад, ОСОБА_6 має право підтримувати контакт з ОСОБА_9 , але ОСОБА_6 не зобов`язана підтримувати контакт з ОСОБА_9 , якщо вона цього не бажає. ОСОБА_6 дуже добре почувається в ОСОБА_12 . Вона має друзів, хобі, безпечних дорослих і відвідує школу. Вона ходить до школи ОСОБА_13 і цієї осені розпочала другий клас. ОСОБА_6 любить школу і має там багато друзів. Встановлено, що ОСОБА_9 не поважає бажання доньки та активно діє всупереч ним. ОСОБА_9 приходить до шкоди ОСОБА_6 , незважаючи на те, що ОСОБА_6 висловила небажання зустрічатися з матір`ю. Також під час оцінки неодноразово піднімалося питання про зловживання ОСОБА_9 щодо ОСОБА_6 (т.4 а.с.61-64).

Разом із цим, колегія суддів наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у спілкуванні з донькою також не можуть бути безумовною підставою для задоволення первісного позову, оскільки визначення судом місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє матір прав на участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. Апеляційний суд звертає увагу на те, що у серпні 2025 року позивачка навідувала доньку у Фінляндії, спілкувалася з нею, при цьому жодних перешкод цьому відповідач не створював.

Також колегія суддів звертає увагу батьків, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. А якщо між батьками не досягнуто домовленості щодо участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, то таке питання може бути вирішено в судовому порядку.

Колегія суддів апеляційного суду вважає таким, що не заслуговує на увагу посилання позивачки на застосування судом висновків, що зазначені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №663/724/19, оскільки фактичні обставин, що формують зміст правовідносин у цій справі і у справі, яка переглядається, є різними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі №759/4616/19-ц (провадження №61-8244св22), вважав за необхідне в постанові від 11 грудня 2023 року зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей (справа №523/19706/19, провадження №61-12112сво22).

Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, колегія суддів вважає, що вказані вище висновки щодо розв`язання спору між сторонами ґрунтуються на вимогах закону, підтверджуються матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку малолітньої дитини у спокійному та стійкому середовищі.

Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а тому апеляційна скарга на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений ним за подання зустрічного позову у розмірі 992 грн 40 коп.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , то понесені нею судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Петренко Наталією Олегівною, задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 992 грн 40 коп.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року у справі №467/403/22 (провадження №2-з/486/3/2023).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 0 3 листопада 2025 року.