справа № 367/2891/23 головуючий у суді І інстанції Горбачова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Бучанської міської ради поданою представницею - ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бучанської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Бучанської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

визнати за позивачем право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відповідача здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_1 , на користь позивача у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В обґрунтування позову зазначив, що у відповідності до листа про надання інформації Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 жовтня 2022 року №064-3634, згідно ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішенням Бучанської міської ради від 26 червня 2014 року №1752-55-VI «Про погодження щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча квартир, які були придбані Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 жовтня 2015 року №1020 «Про безоплатну передачу квартир для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча» передано безоплатно з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча Київської області 64 квартири, що були придбані у 2012 році за рахунок бюджетних коштів за програмою КПКВК 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з переліком.

Відповідно до рішення Бучанської міської ради від 22 жовтня 2015 року №2547-81-VI «Про прийняття квартир до комунальної власності територіальної громади м. Буча» прийнято безоплатно з державної власності від Департаменту до комунальної власності територіальної громади міста Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ордеру на квартиру від 28 серпня 2013 року №1716 серія 51 наймачем помешкання за адресою: АДРЕСА_1 (житлова площа 15,9 кв.м., 1-кімнатна квартира, 11 поверх, 16 поверховий будинок) був батько позивача - ОСОБА_3 , 1948 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за час свого життя з заявою про приватизацію вказаної квартири не звертався.

Зауважив, що з 06 листопада 2013 року і по теперішній час зареєстрований та постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, балансоутримувачем вказаного будинку є Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради.

Позивач звертає увагу, що 22 грудня 2022 року звернувся до третьої особи із заявою, у якій, посилаючись на положення ст.ст. 9, 61, 64 ЖК України, просив укласти з ним договір найму житлового приміщення (оренди житла) за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, 20 січня 2023 року КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради листом повідомило позивача про те, що не вбачає правових підстав для укладення договору оренди/ найму житлового приміщення, оскільки на балансі вказана квартира не перебуває, а КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради не є управителем будинку.

08 лютого 2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою за №К-931/12.1/-7 як наймач квартири АДРЕСА_1 про передачу квартири у приватну власність. Проте, 28 лютого 2023 року рішенням відповідача «Про передачу квартири у власність» №87 позивачу було відмовлено у передачі квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують законні підстави для проживання в квартирі, а саме: до заяви позивачем не додано ордеру на право проживання в квартирі.

Позивач вважає безпідставним посилання відповідача, як на підставу відмови у приватизації квартири, на відсутність ордеру, оскільки позивач участі у приватизації житла не брав, що підтверджується довідкою №391, з 06 листопада 2013 року і по теперішній час зареєстрований та постійно мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 увагу, що у відповідності до довідки від 15 травня 2015 року №92 за вказаною адресою, окрім померлого батька позивача, позивач проживає та прописаний разом із своєю дочкою - ОСОБА_4 , 2012 р.н. Оплату за комунальні послуги також здійснює позивач, що підтверджується копіями платіжних документів, долучених до позовної заяви.

Позивач вважає, що відмовою в оформленні приватизації квартири порушено його право на отримання житла у власність в зв`язку з чим звертається з позовом до суду.

07 серпня 2023 року від Бучанської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач підтверджує обставини, що були наведені позивачем у позовній заяві, а також звертає увагу на положення ст. 65 ЖК України у відповідності до яких наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно довідки №14.1-08/1361 від 01 серпня 2023 року, виданої відділом реєстрації місяця проживання управління Центру надання адміністративних послуг за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання осіб: ОСОБА_3 , 1948 р.н.. ОСОБА_2 , 1976 р.н., ОСОБА_4 , 2012 р.н. У зв`язку з наведеним просить суд прийняти рішення на підставі наявних доказів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Бучанську міську раду Київської області провести дії по приватизації квартири АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_2 за відсутності ордера на житлове приміщення та у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Стягнуто з Бучанської міської ради Київської області на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, представниця Бучанської міської ради - Шумей Тетяна Костянтинівна 25 червня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.

Посилається на те, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення або в гуртожиток є ордер.

Згідно зі ст. ст. 42, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», питання приватизації житла є компетенцією виконавчого комітету міської ради. Виконавчий комітет, як колегіальний орган, має право приймати рішення щодо передачі житла у приватну власність. Таким чином, питання щодо приватизації вирішуються виключно на засіданнях виконавчого комітету відповідної ради колегіально, тобто більшістю голосів його членів, присутніх на таких засіданнях.

Правовий статус члена виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради як посадової особи місцевого самоврядування визначається Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно зі статтями 51 та 52 зазначеного Закону, виконавчий комітет ради є колегіальним органом, що утворюється відповідною радою, та підзвітний і підконтрольний їй у межах повноважень, визначених законом.

Члени виконавчого комітету, зокрема заступники голови, секретар ради (у сільських, селищних радах), керівники структурних підрозділів, представники громадськості тощо, беруть участь у засіданнях виконкому та голосують щодо питань, включених до порядку денного, виключно відповідно до закону та в межах власної компетенції. Рішення виконкому ухвалюються більшістю голосів від загального складу цього органу на його відкритих засіданнях.

Повноваження членів виконавчого комітету визначаються рішенням відповідної ради про утворення виконкому та законодавчими актами.

З огляду на наведене, ухвалення оскаржуваного рішення призвело до порушення демократичної процедури ухвалення рішень виконавчим комітетом як колегіальним органом місцевого самоврядування. Ухваливши дане рішення, суд фактично взяв на себе повноваження міського голови щодо організації роботи виконавчого комітету, визначення порядку денного його засідань та порядку розгляду питань, чим вийшов за межі судового контролю. Дана ситуація спотворює основні принципи, на яких ґрунтується діяльність органів місцевого самоврядування, а виконання вказаного рішення призведе до втручання у внутрішню автономію виконавчого комітету, спонукання та примушування його членів голосувати за рішення поза власною волею, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бучанської міської ради поданою представницею - Шумей Тетяною Костянтинівною на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бучанської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунальне підприємство «Бучасервіс» Бучанської міської ради, про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця Бучанської міської ради - Шумей Тетяна Костянтинівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії листа Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 жовтня 2022 року №064-3634 про надання інформації на запит адвоката Гонтаренко К.С. від 17 жовтня 2022 року щодо надання інформації відносно приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішенням Бучанської міської ради від 26 червня 2014 року №1752-55-VI «Про погодження щодо прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча квартир, які були придбані Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 жовтня 2015 року №1020 «Про безоплатну передачу квартир для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча» передано безоплатно з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Буча Київської області 64 квартири, що були придбані у 2012 році за рахунок бюджетних коштів за програмою КПКВК 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з переліком. Відповідно до рішення Бучанської міської ради від 22 жовтня 2015 року №2547-81-VI «Про прийняття квартир до комунальної власності територіальної громади м. Буча» прийнято безоплатно з державної власності від Департаменту до комунальної власності територіальної громади міста Буча 64 квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії листа Бучанської міської ради від 01 грудня 2022 року №12.1-08/1/4174, квартира АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності Бучанської міської ради. Балансоутримувачем вказаного будинку є КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради.

Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради №269 від 31 липня 2013 року «Про видачу ордерів на квартири», ОСОБА_3 , 1948 р.н., було видано ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується також копією корінця ордера на жиле приміщення №1716 серія 51.

Згідно копії довідки виданої Управлінням праці, соціального захисту та захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Бучанської міської ради №277 від 05 червня 2015 року, ОСОБА_3 , 1948 р.н., проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що він дійсно перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги з 05 червня 2015 року як постраждалий внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії. Має право на пільги по житлово-комунальним послугам за даною адресою.

Згідно копії довідки ПП «Столичні будинки» №92 від 15 травня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , проживають та прописані 3 мешканці: ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_4 (онука).

ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер у віці 69 років, про що Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у місті Києві було складено відповідний актовий запис №17150, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19 жовтня 2018 року.

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ріднім сином померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серіїї НОМЕР_2 від 30 грудня 1976 року, відповідно до якого батьками ОСОБА_2 зазначені: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_5 .

Згідно наданої копії довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16 січня 2019 року позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 06 листопада 2013 року.

Окрім позивача, за вказаною адресою, також, зареєстровані його діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 13 травня 2004 року), та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 30 травня 2012 року), що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16 січня 2019 р. та відомостями наданими відділом реєстрації місця проживання управління Центр надання адміністративних послуг Бучанської міської ради №14.1-08/1361 від 01 серпня 2023 року.

Факт постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , також, підтверджується копіями долучених квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг.

22 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради із заявою про укладення договору найму житлового приміщення (договору оренди житла) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією заяви з додатками та опису вкладення до поштового відправлення.

У відповідь на вказану заяву КП «Бучасервіс» Бучанської міської ради листом від 20 січня 2023 року повідомило ОСОБА_2 про те, що на балансі КП «Бучасервіс» квартира АДРЕСА_1 , не перебуває. КП «Бучасервіс» є лише управителем будинку за вказаною адресою та повноважень щодо укладення договору оренди не має. У зв`язку з наведеним, КП «Бучасервіс» не вбачає правових підстав для укладення договору оренди/найму житлового приміщення.

08 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Бучанської міської ради із заявою за №К-931/12.1/-7 про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність.

Відповідач зауважує, що до вищевказаної заяви позивачем було додано: копію паспорта громадянина України, копію витягу з реєстру територіальної громади, копію корінця ордеру на жиле приміщення №1716 серія 51 за адресою: АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_3 , копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 ..

За наслідком розгляду вказаної заяви, рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради «Про передачу квартири у власність» №87 від 28 лютого 2023 року ОСОБА_2 було відмовлено у передачі у власність квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують законні підстави для проживання в квартирі.

З вказаного рішення встановлено, що до заяви заявником не надано ордеру на право проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. Виходячи з положень п. 18 Положення №396 з урахуванням змісту п. 69 постанови №470, сама по собі наявність чи відсутність ордера на житлове приміщення в пакеті документів, які подаються громадянином для приватизації житла, не може бути єдиною і остаточною причиною відмови у визнанні права громадянина на приватизацію на тій підставі, що відповідно до п. 68 постанови №470 ордер дійсний лише протягом 30 днів з дня його видачі. З моменту реєстрації позивача в спірній квартирі його право на користування житлом ніким, в тому числі відповідачем не оскаржувалось та доказів такого оскарження суду не надано. Крім того, відповідно до ст.. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Суд вважав доведеним, що позивач на законних підставах вселився, зареєстрований та постійно проживає у спірній квартирі, тому відмова в приватизації займаного ним житла з причин відсутності ордеру на право проживання в квартирі є такою, що порушує його право на приватизацію, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Також суд першої інстанції виснував, що з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів. У даному випадку суд не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла, тому позовні вимоги в частині визнання права на приватизацію квартири не підлягають до задоволення, оскільки не є належним способом захисту прав позивача.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі.

Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 104 ЖК України член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч. 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири; квартири (будинки), одержані у разі знесення або відселення всіх сімей з будинків (частин будинків), які належали їм на праві власності, якщо колишні власники не одержали за ці будинки (частини будинків) грошової компенсації; квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, удостоєні звання Героя Радянського Союзу, Героя Соціалістичної Праці, нагороджені орденом Слави трьох ступенів, ветерани Другої світової війни, воїни-інтернаціоналісти, особи з інвалідністю I і II груп, особи з інвалідністю з дитинства, ветерани праці, що пропрацювали: не менше 25 років - жінки, 30 років - чоловіки, ветерани Збройних Сил та репресовані особи, реабілітовані згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; квартири (будинки), в яких мешкають сім`ї загиблих при виконанні державних і громадських обов`язків та на виробництві; квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; квартири (будинки), в яких мешкають багатодітні сім`ї (сім`ї, що мають трьох і більше неповнолітніх дітей).

Згідно з приписами ч. ч. 1, 3, 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію квартири є: постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання.

Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації.

За обставинами цієї справи, позивач ОСОБА_2 з 06 листопада 2013 року, тобто, більш ніж 11 років, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та постійно проживає за цією адресою разом з родиною у складі дружини та 2 неповнолітніх дітей, несе витрати на утримання спірного житла.

Вселення позивача до спірного жилого приміщення відбулося на законних підставах та зі згоди титульного наймача - ОСОБА_3 (батько позивача), якому 23 серпня 2013 року виконком Бучанської міської ради Київської області видав ордер на жиле приміщення №1716 серія 51.

У пункті 36 рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» (заява №58255/00) суд визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Те чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Водночас, особа має надати до суду докази, що спірне житло тривалий час було її єдиним місцем проживанням і іншого житла вона не має.

Вирішуючи спір у справі, місцевий суд обґрунтовано вважав, що позивач на законних підставах вселився до спірної квартири, постійно проживає та зареєстрований у спірній квартирі протягом тривалого часу (з 2013 року), добросовісно використовує квартиру як єдине житло, а тому набув право на її приватизацію.

Також правильними є висновки суду першої інстанції в тій частині, що відсутність ордеру на зайняття жилого приміщення, не може бути єдиною та достатньою правовою підставою для відмови особі у приватизації житла.

Доводи апелянта у частині ефективності визначеного судом способу захисту порушених прав позивача також на думку апеляційного суду не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц та ін.).

Верховний Суд у своїх постановах щодо способу захисту порушеного права позивача послідовно зауважує, що суд, розглядаючи справу, повинен насамперед з`ясувати мету, яку ставить перед собою позивач. Іноді формулювання позовної вимоги може бути нечітким, але якщо зважати на мотиви звернення до суду, то стає зрозуміло, якого результату особа хоче досягти. У цій справі прагнення позивача захистити свої житлові права не викликає сумніву, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права іншого не передбачає.

За таких обставин, врахувавши практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, встановлені обставини справи, ціль з якою позивач звернувся до суду з позовом, з метою ефективного захисту прав позивача, місцевий суд правомірно вважав можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у спосіб зобов`язання відповідача провести дії по приватизації зазначеної квартири за відсутності ордера на житлове приміщення та у відповідності до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права ОСОБА_2 не суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не порушує визначену Законом процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян та не обмежує дискреційні повноваження міського голови щодо організації роботи виконавчого комітету, визначення порядку денного його засідань та порядку розгляду питань, оскільки оскаржуваним рішенням не визначено спосіб дій/ прийняття рішень відповідачем, суд не зобов`язував відповідача видати рішення про приватизацію на користь позивача, а встановивши, що причина відмови у приватизації є незаконною (відсутність ордеру) зобов`язав відповідача провести процедуру приватизації відповідно до вимог Закону.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Бучанської міської ради подану представницею - ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 травня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова