ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/370/25

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1480/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Баглай Андрій Іванович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2025 року (ухвалене у м. Чернігові, проголошене о 16 год. 14 хв, повне судове рішення складено 08 липня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення розміру обов`язкової частки у спадковому майні.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зменшити розмір обов`язкової частки спадкоємця за законом з 1/2 до 1/8 у спадковому майні, на яке він має право, та з урахуванням висновків експертизи вартості спадкового майна виділити відповідачу грошовий еквівалент обов`язкової частки у спадковому майні в сумі 111 726 грн.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся, ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності в цілому. Позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті бабусі. Відповідач є сином ОСОБА_4 та батьком позивачки і в установлений законом строк написав заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом, що має на обов`язкову частку у спадщині.

Указувала, що спадкодавиця та ОСОБА_2 тривалий час конфліктували між собою. Відповідач з 2021 року фактично перестав утримувати непрацездатну матір, оскільки не проживав з нею, не надавав необхідної матеріальної та моральної підтримки ОСОБА_4 , ухилявся від сплати комунальних платежів. Ураховуючи те, що відповідач не підтримував зв`язків з матір`ю за її життя, не здійснював належного догляду за нею, не надавав їй допомоги, якої ОСОБА_4 потребувала за станом здоров`я, позивачка просила зменшити розмір обов`язкової частки відповідача з 1/2 до 1/8 частки у спадковому майні, на яке він має право, як спадкоємець за законом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення розміру обов`язкової частки в спадковому майні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи та не дослідження доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неправильного трактування судом першої інстанції приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Скаржниця вважає, що суд не урахував волю спадкодавця, адже ОСОБА_4 на свій розсуд розпорядилася належним їй майном. Перерозподіл спадщини фактично суперечить волі заповідача, котрий позбавив права на спадкування спадкоємця, якому належить право на обов`язкову частку.

Позивачка зазначає, що судом не надано відповідної оцінки статусу особи ОСОБА_2 , який вийшов на пенсію по досягненню 50-річного віку, отримує пенсію на підставі ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та є непрацездатним de jure, оскільки продовжує трудову діяльність та працює на трьох посадах, про що свідчить довідка Національного університету «Чернігівський колегіум». Клопотання сторони позивача про витребування доказів щодо розміру доходів ОСОБА_2 для з`ясування його фінансової можливості здійснювати утримання матері за життя, купувати їй ліки, продукти, засоби реабілітації та сплачувати за лікування районним судом відхилено без належної мотивації.

ОСОБА_3 вважає, що поза увагою суду залишилось те, що за наслідком конфлікту між відповідачем та матір`ю, який тривав з 2021 року, спадкодавиця позбавила ОСОБА_2 в судовому порядку права користування житловим приміщенням спірною квартирою. Після звернення з наведеним позовом ОСОБА_4 склала заповіт на користь онуки позивачки у справі. Покази допитаних свідків, які підтвердили існування неприязних відносин та тривалий конфлікт між відповідачем і спадкодавцем, судом першої інстанції проігноровано. При цьому, ОСОБА_2 на спростування тривалого конфлікту з матір`ю доказів приязних відносин з нею, її матеріального утримання або допомоги не надав, окрім власних тверджень та свідчень пасинка, який є заінтересованою особою.

Скаржниця указує, що суд, визнавши доведеним наявність конфлікту між відповідачем з ОСОБА_4 , безпідставно визначив це недостатньою підставою для зменшення частки у спадщині, що суперечить приписам ст. 1241 ЦК України. Вирішуючи спір, суд не взяв до уваги докази доброзичливих відносин, добросовісного здійснення позивачкою утримання бабусі, її постійний догляд під час безпорадного стану, фінансових витрат на комунальні платежі та участі в побутовому та медичному забезпеченні спадкодавиці за життя, понесених витрат на поховання та оплату ритуальних послуг.

Наголошує на тому, що районним судом не враховано правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 01 серпня 2019 року у справі № 510/350/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 757/40264/15-ц, щодо пропорційного зменшення частки обов`язкового спадкоємця у спадщині.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін. Обґрунтовуючи відзив, відповідач зазначає, що до 2021 року проживав разом з матір`ю, ОСОБА_4 , та мав з нею гарні стосунки. У 2021 році почав проживати з ОСОБА_5 , з якою у травні 2022 року зареєстрував шлюб. Дружина мешкає у тому ж під`їзді, в якому проживала і ОСОБА_4 , тому під час повномасштабного вторгнення російських військ навесні 2022 року ОСОБА_2 доглядав за нею.

Вважає помилковими твердження позивачки про перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані, зважаючи на те, що матір отримувала пенсію та житлову субсидію на сплату комунальних послуг, себе обходила і стороннього догляду не потребувала.

Наголошує на тому, що право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано ст. 1241 ЦК України, і це його право позивачкою не оспорюється. Вважає, що саме ОСОБА_3 перешкоджала нормальному спілкуванню сина з матір`ю в останній рік її життя, проте таке спілкування все одно відбувалось. Аморальних вчинків відносно ОСОБА_4 відповідач не вчиняв. Доводи ОСОБА_3 про здійснення нею постійного догляду за спадкодавицею та оплати витрат на її поховання не є підставою для зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця за законом, що узгоджується з практикою розгляду Верховним Судом справ аналогічної категорії.

Приватним нотаріусом Баглаєм А.І. відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як спадкоємець за заповітом, та ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом, протягом встановленого законом шестимісячного строку реалізували право на прийняття спадщини. Зазначив, що позивачка не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між спадкодавицею та її сином було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені поведінкою саме спадкоємця обов`язкової частки, який є особою похилого віку, або інших обставин, які мають істотне значення.

Районний суд виснував, що ОСОБА_3 не довела факт ухилення відповідача від надання спадкодавцеві ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання, а також потреби спадкодавиці у допомозі саме ОСОБА_2 . Самі по собі доводи позивачки про здійснення постійного догляду за бабусею та її поховання не є підставою для зменшення розміру обов`язкової частки спадкоємця за законом і не підтверджують факт ухилення ОСОБА_2 від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреб спадкодавця у такій допомозі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що позивачка (дівоче прізвище « ОСОБА_6 ») є дочкою ОСОБА_2 , відповідача у справі, що підтверджуються копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 кому (а.с. 13 зворот). Після реєстрації шлюбу 11 листопада 2023 року позивачка взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 18).

ОСОБА_4 являється матір`ю відповідача (а.с. 143 зворот), та відповідно бабусею позивачки.

Відповідно до копій свідоцтва про право власності від 16 травня 1997 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 1997 року, виданих державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори Репех С.О., ОСОБА_4 в цілому являться власницею квартири, що знаходиться по АДРЕСА_2 , зокрема, 1/2 частина нерухомості належить ОСОБА_4 як спільне майно подружжя та 1/2 частина в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка, ОСОБА_8 (а.с. 40 зворот, 41).

26 січня 2022 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Кравченко Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 66, яким заповіла все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, ОСОБА_9 (а.с. 12).

06 травня 2022 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Чернігівським відділом ДРАЦС у Чернігівському районі (а.с. 97 зворот).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2023 року, яке наявне у вільному доступі в ЄДРСР, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Згідно з витягом з реєстру Чернігівської територіальної громади від 21 березня 2023 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 98).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 19 березня 2024 року (а.с. 9).

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Баглая А.І. 20 березня 2024 року ним заведено спадкову справу № 15/2024 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с. 129).

Матеріалів спадкової справи свідчать про те, що 20 березня 2024 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_3 (а.с. 130). 05 червня 2024 року із заявою про прийняття спадщини на підставі ст. 1241 ЦК України звернувся ОСОБА_2 , як спадкоємець, що має обов`язкову частку у спадщині (а.с. 139).

16 вересня 2024 року ОСОБА_3 скерувала до приватного нотаріуса заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 квартиру, розташовану по АДРЕСА_2 (а.с. 144).

17 вересня 2024 року приватним нотаріусом Баглаєм А.І. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 145-146). Мотивуючи таке рішення, нотаріус, пославшись на положення ст. 1241 ЦК України, п. 4, 5 глав. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 16 ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зазначив про неможливість видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом в цілому на квартиру, оскільки спадкоємець за законом ОСОБА_2 відповідно до ст. 1241 ЦК України має частку у праві власності.

11 листопада 2024 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою, в якій просила відмовити ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявний між ними спір щодо розміру обов`язкової частки у спадщині, який буде вирішуватися у судовому порядку (а.с. 147).

Згідно з копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 30 серпня 2017 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є пенсіонером за віком (а.с. 97). Довідка ГУ ПФУ в Чернігівській області від 31 січня 2025 року свідчить про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Чернігівському об`єднаному управлінні ПФУ в Чернігівській області і отримує пенсію за віком. Розмір щомісячної пенсії становить 2 980 грн, а загальний дохід за період з липня по грудень 2024 року складає 17 880 грн (а.с. 96 зворот).

ОСОБА_2 працює на посаді водія автотранспортних засобів 0,5 ставки, слюсаря з ремонту транспортних засобів 0,5 ставки та підсобного працівника 0,5 ставки за сумісництвом в Національному університеті «Чернігівський колегіум», що підтверджується довідкою навчального закладу від 31 січня 2025 року (а.с. 96).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). За правилами ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про зменшення розміру обов`язкової частки у спадковому майні за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як встановлено у справі, позивачка є онукою ОСОБА_4 , а відповідач її сином.

ОСОБА_4 на праві власності належала квартира, розташована по АДРЕСА_2 . Заповітом від 26 січня 2022 року ОСОБА_4 розпорядилася всім майном, яке буде належати їй на день смерті, на користь позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом встановленого законом шестимісячного строку реалізували своє право на прийняття спадщини. Позивачка звернулася до нотаріуса як спадкоємець за заповітом, а відповідач як спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині.

Підставою для зменшення частки відповідача у спадщині ОСОБА_3 визначила те, що з 2021 року ОСОБА_2 конфліктував з матір`ю, фактично перестав її утримувати та спілкуватися, не надавав необхідної матеріальної та моральної підтримки спадкодавиці, не здійснював за нею належного догляду, якого ОСОБА_4 потребувала за станом здоров`я, не виявив бажання фінансово допомогти під час поховання матері та придбання ритуальних послуг. Починаючи з 2021 року всі витрати по утриманню та догляду за ОСОБА_4 , а також витрати по її похованню, несла позивачка.

Верховний Суд у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 757/40264/15-ц виснував, що при вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця. Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що, заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки у зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачкою надано наступні письмові докази: медичні документи щодо стану здоров`я ОСОБА_4 (виписки з медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 21, 22); результати обстеження ОСОБА_4 в сімейній клініці «Тесла» (а.с. 23-26); виписку АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку НОМЕР_5 (а.с. 27-28, 29 зворот); копію договору-замовлення на отримання ритуальних послуг від 18 березня 2024 року (а.с. 29); копії накладної та чеку від 16 березня 2024 року про сплату витрат за ритуальні послуги в сумі 4 854 грн (а.с. 30); копії накладної на отримання ритуальних атрибутів та чеку від 16 березня 2024 року про сплату 11 147,60 грн (а.с. 31, 31 зворот); копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 16 березня 2024 року (а.с. 32); копію свідоцтва про поховання (а.с. 52); копію декларації про вибір сімейного лікаря від 13 червня 2022 року (а.с. 52 зворот); копії банківських чеків про оплату комунальних послуг (а.с. 77, 82-88).

Аналізуючи доводи ОСОБА_3 щодо наявності підстав для зменшення розміру обов`язкової частки ОСОБА_2 у спадщині та надані на підтвердження цього письмові докази, апеляційний суд виходить з такого.

Наявна у справі виписка № 11951 з медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 21) свідчить про те, що ОСОБА_4 з 23 по 26 червня 2023 року перебувала на лікуванні у нейрохірургічному відділенні КНП «Чернігівська обласна лікарня» за направленням ШМД з діагнозом: ЗХСТ поперекового відділу хребта з переломом тіла L3 виражена люмбалгія S32.0. Перелом поперекового хребця. Травма отримана в побуті в ДТП, яка сталася 23 червня 2023 року. Хвора виписана з поліпшенням та надано рекомендації щодо подальшого лікування за місцем проживання.

Випискою-епікризом з медичної картки стаціонарного хворого № 1674 (а.с. 22) підтверджено те, що ОСОБА_4 з 28 січня по 02 лютого 2024 року знаходилася на лікуванні в урологічному відділенні КНП «Чернігівська лікарня № 2» з діагнозом: Сечокам`яна хвороба. Коралоподібний конкремент правої нирки. Конкремент в/3 лівого сечоводу. Рекомендовано «Д» нагляд уролога поліклініки за місцем проживання.

Надані медичні документи сімейної поліклініки «Тесла» свідчать про проведення ОСОБА_4 у період з 15 лютого по 01 березня 2024 року лабораторного дослідження сечі, ехокардіографії та консультацій у отоларинголога і кардіолога (а.с. 23-26).

Зважаючи на наявні медичні документи, суд виснує, що у матеріалах справи відсутні належні письмові докази (консультативні висновки спеціалістів тощо) про потребу ОСОБА_4 за наявності відповідних медичних діагнозів у постійному сторонньому догляді. Надані стороною позивача документи засвідчують стан здоров`я ОСОБА_4 , проте не можуть бути беззаперечним доказом довготривалого чи стабільного розладу її здоров`я, що зумовило неможливість обходити себе самостійно.

Надана позивачкою виписка АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку НОМЕР_5 (а.с. 27 зворот-29 зворот) на підтвердження понесених нею витрат по оплаті медичного діагностування ОСОБА_4 , придбання для неї ліків, продуктів харчування та оплати рахунків за комунальні послуги, не свідчить беззаперечно про наведені твердження скаржниці, оскільки відомості з виписки не дозволяють встановити власника банківської картки НОМЕР_5 , а деталі проведених у період з 26 червня 2023 року по 11 лютого 2024 року операцій не дають можливості достеменно визначити, що грошові кошти витрачалися саме на потреби ОСОБА_4 , а комунальні послуги сплачувались за квартиру АДРЕСА_1 .

Наявні у справі копії дублікатів чеків АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 77, 82-88) дійсно підтверджують, що позивачка здійснила оплату комунальних послуг, наданих за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, ці платежі проведені 20 березня, 15 квітня, 25 травня та 15 вересня 2024 року, тобто вже після смерті спадкодавиці. У позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що бабуся комунальні рахунки оплачувала з власних коштів. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 отримувала житлову субсидію.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2023 року ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . З 21 березня 2023 року відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, наведені вище обставини свідчать про те, що з 21 березня 2023 року ОСОБА_2 втратив обов`язок по утриманню житлового приміщення, що спростовує твердження позивачки про його ухилення від сплати комунальних послуг. Добровільна сплата позивачкою комунальних рахунків після смерті спадкодавиці не є тією обставиною, яка в контексті ч. 1 ст. 1241 ЦК України може бути підставою для зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині спадкоємця за законом.

Стверджуючи про наявність з 2021 року сімейного конфлікту між бабусею та сином, ОСОБА_3 зазначала, що його наслідком є звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Разом з тим, за змістом судового рішення підставою позову ОСОБА_4 визначила те, що син, будучи зареєстрованим у належній їй на праві власності квартирі, тривалий час не проживає в ній і не несе тягар утримання майна. Обставини щодо наявності між сторонами неприязних або конфліктних відносин, що унеможливлює їх спільне проживання, судом не встановлювалися.

Твердження ОСОБА_3 про потребу спадкодавиці у матеріальній підтримці та відсутність такої допомоги з боку її сина, відповідача у справі, апеляційний суд відхилає, з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Проте у матеріалах цієї цивільної справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_4 зверталася до сина за матеріальною допомогою та отримала відмову. При цьому відповідно до наданої ГУ ПФУ в Чернігівській області на запит районного суду інформації (а.с. 157) розмір пенсії ОСОБА_4 становив: у січні-лютому 2023 року 5 148,45 грн, з березня 2023 року по лютий 2024 року 5 979,60 грн, а у березні 2024 року розмір пенсії підвищено до 6 419,11 грн. Цим же листом підтверджено факт отримання ОСОБА_4 субсидії на оплату комунальних послуг, загальна сума виплаченої субсидії у період з жовтня 2023 року по лютий 2024 року становить 3 763,87 грн.

Отже, апеляційний суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що ОСОБА_4 , як пенсіонерка, мала власний щомісячний дохід. Доказів здійснення нею значних систематичних обов`язкових витрат, які перевищували дохід ОСОБА_4 і ставили її у скрутне матеріальне становище, що зумовлювало б потребу у сторонній фінансовій допомозі, суду не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність належних доказів потреби ОСОБА_4 у сторонньому догляді, матеріальному утриманні чи іншій допомозі саме від відповідача або його умислу в ухиленні від її надання. Районним судом вірно встановлено, що позивачка не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між спадкодавицею та її сином було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця обов`язкової частки або інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, судом не встановлено негативного характеру відносин між спадкодавцем та спадкоємцем або інших обставин, що мають істотне значення, які б впливали на зменшення частки відповідача у спадковому майні.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко