Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2023/25 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т.Г.
Категорія 18 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/2023/25 за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Осадчук Тетяни Сергіївни до Звягельського відділення Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою,

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Сташків Т.Г. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Осадчук Т.С. звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки № ZRC4AU00120001 від 22 листопада 2006 року припиненою з 21 листопада 2014 року. Також просила стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк, відповідач) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 16 500,00 грн.

Позов мотивувався тим, що ОСОБА_3 у жовтні 2024 року мала потребу у оформленні розстрочки. Для реалізації своїх намірів вона зверталася до різних банківських установ з метою отримання послуги розстрочки, проте їй було відмовлено. Після відмов, остання звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та з`ясувала, що з її карткового рахунку здійснювалися відрахування на погашення простроченої заборгованості. Для уточнення інформації, звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та отримала повідомлення, що вона має заборгованість за договором поруки № ZRC4AU00120001 від 22 листопада 2006 року станом на 18 жовтня 2024 року у розмірі 29 170,75 грн.

Представник зазначала, що 22 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZRC4AU00120001, відповідно до умов якого Банк надав кредитні кошти в розмірі 42 650,00 грн зі сплатою 1,34% річних та кінцевим терміном повернення коштів до 21 листопада 2009 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.

22 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 є поручитилем за вказаним кредитним договором та відповідає перед кредитором за виконання грошового зобов`язання в тому ж розмірі, що і боржник.

Відповідно до п.12 договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Оскільки строк повернення кредиту настав 21 листопада 2009 року, то згідно із п. 12 договору поруки та частини 4 статті 559 ЦК України, порука є припиненою з 21 листопада 2014 року.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 не визнає факту припинення договору поруки, тому з метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду.

Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року позов задоволено. Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

28 травня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Осадчук Т.С. звернулася до суду із заявою та просила стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 16 000,00 грн.

Додатковим рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2025 року доповнено рішення цього ж суду та стягнуто з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційні скарги, де просила їх скасувати за закрити провадження у справі.

Щодо доводів на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції при винесені рішення, залишив поза увагою , що позивачем пред`явлено позов до Звягельського відділення Банку, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою. А отже, не наділене цивільно-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі.

Вважає, що за таких обставин справи місцевий суд мав би закрити провадження у справі.

Крім того зазначає, що позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку Банка. Враховуючи те, що позивачем не доведено, яким чином впливає відображення у бухгалтерському обліку інформації про наявність заборгованості за основним боржником на права чи охоронюваний законом інтерес позивачки. Доказів будь-якого обмеження в банківському обслуговуванні не надано. Позовна робота з приводу наявної заборгованості відносно ОСОБА_1 . Банком не проводиться.

Враховуючи вище зазначене, представник Банку вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Осадчук Т.С. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», судові рішення залишити без змін та стягнути з Банку на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Адаменко Т.С. апеляційні скарги підтримала, просила їх задовольнити і надала пояснення, які відповідають доводам, що зазначені у поданих скаргах.

Також в засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 адвокат Осадчук Т.С. просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення, які є законними та обґрунтованими, - залишити без змін.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду, мотивуючи наступним.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що 22 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ZRC0AU00120001, відповідно до умов якого банк надав кредитні кошти в розмірі 42 650 грн. зі сплатою 1,34% річних та кінцевим терміном повернення коштів до 21 листопада 2009 року (а.с. 18).

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, 22 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 є поручителем за вказаним кредитним договором та відповідає перед кредитором за виконання грошового зобов`язання в тому ж розмірі, що і боржник.

Відповідно до п. 12 договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с. 18).

У зв`язку із неналежним виконання ОСОБА_4 грошових зобов`язань, виникла заборгованість за кредитним договором.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 просила визнати припиненими зазначений договір поруки.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо пред`явлення позову до Звягельського відділення Банку, яке не наділене цивільно-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі та з цієї підстави має бути закрито провадження у справі є безпідставними.

Як убачається із матеріалів справи, позовна заява була подана до Звягельського відділення АТ КБ «ПриватБанк» в особі АТ КБ «ПриватБанк», тому фактичним відповідачем є саме АТ КБ «ПриватБанк», як юридична особа, в складі якої функціонує Звягельське відділення АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк», дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання поруки припиненою є належним та ефективним способом захисту прав та інтересів ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо оскарження додаткового рішення, слід виходити з наступного.

Представником Банку подано заперечення, згідно яких витрати на правничу допомогу є завищеними, документально не підтвердженими, та такими, що не відповідають вимогами співмірності.

Колегія суддів не погоджується із доводами скарги також у цій частині, мотивуючи таким.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Згідно з висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Встановлено, що між адвокатом Осадчук Т.О. та ОСОБА_1 , укладено Договір №31/01/2025 від 31 січня 2025 року про надання правничої допомоги. Згідно з п.4 вказаного Договору за надання правничої допомоги загальна сума гонорару складає 16 500,00 грн без ПДВ (а.с.68).

Також долучено копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання правничої допомоги № 31/01/2025 від 31.01.2025 від 27.05.2025, відповідно до якого адвокат надав клієнту послуги: консультацію тривалістю 2 год вартістю 2000,00 грн; складання та подання позовної заяви № 285/2023/25 тривалістю 10 год вартістю 10 000,00 грн; складання та подання заперечень на додаткові пояснення тривалістю 4 год вартістю 4 000,00 грн, а всього на загальну суму 16 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу сумі 5000 грн, судом першої інстанції вірно враховано обсяг фактично наданих послуг адвокатом з огляду на складність справи, їх пропорційність та доцільність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційних скарг щодо незаконності рішень місцевого суду, наведені у скаргах, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваних рішень суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 червня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 30 жовтня 2025 року.