КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

справа № 361/942/22

провадження № 22-ц/824/8390/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2025 року, постановлене під головуванням судді Дудчак І.М. у справі за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за надану правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом доОСОБА_2 та просив суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь борг за договором про надання правової допомоги від 16 жовтня 2015 року № 16/10 в розмірі 81 342,22 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16 жовтня 2015 року між ним і ОСОБА_2 був укладений договір про надання правової допомоги № 16/10, за умовами якого він як адвокат надавав ОСОБА_2 у Броварському міськрайонному суді Київської області правову допомогу у цивільній справі № 361/7380/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Фактор» про стягнення процентів за користування коштами, інфляційних втрат і 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.

Надання позивачем як адвокатом правової допомоги відповідачу ОСОБА_2 у судах першої та апеляційної інстанцій підтверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2016 року у зазначеній цивільній справі.

Згідно із підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 та пунктом 6.1 договору № 16/10, зміненого угодою № 1 від 06 січня 2016 року про доповнення договору, одночасно із закінченням розгляду справи судом першої інстанції закінчився строк цього договору в частині надання правової допомоги та припинилися повноваження позивача як представника.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2016 року, у цивільній справі № 361/7380/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, стягнуто на його користь із ТОВ «Т-Фактор» грошову суму в розмірі 232 406,35 грн.

Ці судові рішення набрали законної сили 28 березня 2016 року, тому зобов`язання позивача щодо надання правової допомоги ОСОБА_2 припинилися їхнім виконанням, проведеним належним чином.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_2 за умовами пунктів 1.1. та 3.1 договору № 16/10 зобов`язувався оплатити надання йому правової допомоги.

Згідно із пунктом 4.1 цього договору, сума винагороди обчислюється виходячи із розміру винагороди за 1 годину роботи, кількості годин роботи, та позитивного результату.

Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за цим договором виконав частково, сплативши за надання правової допомоги 5 000,00 грн, проте неоплаченою залишилася встановлена підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 договору № 16/10 винагорода за досягнення позитивного результату - задоволення позову судом.

Протоколом погодження договірної винагороди за досягнення позитивного результату визначено, що сторони дійшли до взаємної згоди щодо його винагороди за досягнення позитивного результату в розмірі 35 % від суми інфляційних втрат, 3 % річних та процентів за користування коштами, що буде визнана ТОВ «Т-Фактор» або буде стягнута із товариства на користь ОСОБА_2 за результатами розгляду за рішенням суду.

Позивач посилався на те, що із 2020 року поведінка відповідача ОСОБА_2 перестала відповідати його попередньому волевиявленню на отримання присуджених йому судом коштів. Останній не оскаржував повернення йому виконавчого документа без виконання за виконання рішення суду у справі № 361/7380/15-ц, не подавав виконавчий лист на примусове виконання повторно.

Всупереч судовим рішенням про стягнення із ТОВ «Т-Фактор» на користь ОСОБА_2 грошових коштів, дії останнього були направлені на отримання ним квартири АДРЕСА_1 , на яку 07 жовтня 2021 року відповідач зареєстрував право власності на підставі договору від 20 січня 2012 року № 194, який був укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «Т-Фактор».

Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором № 16/10 він виконав повністю, судом стягнуто із ТОВ «Т-Фактор» на користь ОСОБА_2 грошові кошти, проте всупереч умовам договору відповідач свого зобов`язання не визнає, винагороду за досягнення позитивного результату в розмірі погодженої сторонами суми, яка становить 81 342,00 грн не виплачує, мотивуючи тим, що він одержав квартиру, а не грошові кошти, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідача.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2025 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо поведінки відповідача.

Не взяв до уваги, що недобросовісна поведінка відповідача є порушенням частин 2-3 статті 13 ЦК України, оскільки його дії порушують права позивача, не відповідають вимогам договору та судового рішення, і фактично призвели до затримки виконання зобов`язання щодо виплати гонорару.

У вересні 2025 року до суду надійшли пояснення ОСОБА_2 , у яких він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, мотивуючи це тим, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 процентів за користування коштами, інфляційних втрат і 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, стягнутих рішенням суду у справі № 361/7380/15-ц, зокрема, постанову виконавця про фактичне виконання в повному обсязі зазначеного рішення, а також того, що відповідач не сплатив позивачу у дводенний строк погоджену сторонами у договорі № 16/10 винагороду після одержання відповідачем згідно із рішенням суду від ТОВ «Т-Фактор» коштів.

Доводи позивача про недобросовісні дії відповідача ОСОБА_2 , а саме: укладення із позивачем договору про правову допомогу в суді у справі про стягнення з ТОВ «Т-Фактор» коштів, за умовами якого відповідач зобов`язався сплатити позивачу винагороду за досягнення позитивного результату після отримання присуджених судом на його користь коштів, та згодом бездіяльність відповідача в частині виконання рішення зі стягнення коштів, у зв`язку з отриманням у рахунок виконання ТОВ «Т-Фактор» свого зобов`язання квартири в новобудові, та не виконання свого зобов`язання з оплаті винагороди позивача, є надуманими та недобросовісними.

В судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для сплати відповідачем позивачу винагороди, оскільки ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами настання умови для виплати винагороди за позитивний результат, яка передбачена укладеним 16 жовтня 2015 року між сторонами договору № 16/10 про надання правової допомоги, а саме факту отримання ОСОБА_2 від ТОВ «Т-Фактор» за рішенням суду у справі № 361/7380/15-ц сум інфляційних втрат, 3 % річних та процентів за користування коштами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема, із договорів та інших правочинів (пункт 1 частини 2 статті 11, частини 2 статті 509 ЦК України).

У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Частиною 1 статті 626 та частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції, 16 жовтня 2015 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_2 (замовник) був укладений договір про надання правової допомоги № 16/10.

У підпункті 1.2.1 пункту 2.1 договору № 16/10 сторони погодили, що правовою допомогою, що надається за договором, є вчинення дій необхідних для подання у Броварський міськрайонний суд Київської області позовної заяви до ТОВ «Т-Фактор» із вимогами про стягнення процентів за користування коштами, інфляційних втрат і 3 % річних за порушення грошового зобов`язання.

Додатковою угодою до цього договору, сторони погодили повноваження щодо подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області.

Згідно із пунктом 4.1 договору № 16/10, сума винагороди обчислюється виходячи із розміру винагороди за 1 годину роботи виконавця, кількості годин роботи та позитивного результату.

Пунктом 4.2 договору № 16/10 визначено, що винагорода встановлюється у наступному розмірі: за вчинення дій, необхідних для подання позовної заяви та забезпечення реалізації прав і обов`язків замовника в суді першої інстанції та представництво в суді першої інстанції, замовник сплачує виконавцю 4 000,00 грн (підпункт 4.2.1 договору № 16/10).

За досягнення позитивного результату - визнання ТОВ «Т-Фактор» у досудовому порядку вимоги замовника або задоволення позову судом, - згідно з протоколом погодження договірної винагороди, який додається до договору і є його невід`ємною частиною. Замовник зобов`язаний сплатити винагороду, визначену цим підпунктом договору, у дводенний строк з моменту одержання належних йому від ТОВ «Т-Фактор» сум інфляційних втрат, 3 % річних, процентів за користування коштами (підпункт 4.2.2 договору № 16/10).

Із протоколу погодження договірної винагороди виконавця за досягнення позитивного результату від 16 жовтня 2015 року (додаток № 2 до договору № 16/10) вбачається, що сторони дійшли взаємної згоди щодо винагороди виконавця за досягнення позитивного результату і приймають її у розмірі 35 % від суми інфляційних втрат, 3 % річних та процентів за користування коштами, що підлягатиме стягненню з ТОВ «Т-Фактор» на користь замовника за рішенням суду.

Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов зазначеного вище договору, зокрема, після задоволення позову про стягнення з ТОВ «Т-Фактор» процентів за користування коштами, інфляційних втрат і 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, погоджену винагороду у вказаному договорі та протоколі погодження договірної винагороди йому не сплатив, чим порушив умови договору, та прийняв у рахунок виконання зобов`язання від ТОВ «Т-Фактор» квартиру в новобудові на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 361/8517/14-ц про розірвання договору та повернення грошових коштів на виконання договору в розмірі 359 125,00 грн.

Згідно із частиною 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Колегія суддів за результатами оцінки умов (пунктів) договору № 16/10 та протоколу погодження договірної винагороди виконавця, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договором та протоколом встановлена додаткова оплата (35 %), яка сплачується замовником виконавцю у дводенний строк за умови задоволення позову судом та одержання належних замовнику від ТОВ «Т-Фактор» сум інфляційних втрат, 3 % річних та процентів за користування коштами.

Тобто виникнення обов`язку виплати замовником винагороди на виконання цього пункту договору № 16/10 встановлена за умови настання певних обставин.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 361/7380/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Т-Фактор» про стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами, суми із урахуванням індексу інфляції і 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання, позовні вимоги було задоволено частково.

Стягнуто із ТОВ «Т-Фактор» на користь ОСОБА_2 суму із урахуванням індексу інфляції за період із січня 2015 року до жовтня 2015 року в розмірі 141 948,63 грн і 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 28 грудня 2014 року до 13 листопада 2015 року в розмірі 9 452,89 грн.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за період з 28 грудня 2014 року до 13 листопада 2015 року в сумі 81 004,83 грн відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2016 року рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2015 року у частині відмови у задоволенні стягнення процентів за користування безпідставно набутими коштами за період з 28 грудня 2014 року до 13 листопада 2015 року в розмірі 81 004,83 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині задоволено.

Бондар І.Г., який є адвокатом з 2003 року, брав участь у цивільній справі № 361/7380/15-ц як представник позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконання судового рішення здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, виконавець відкриває виконавче провадження та здійснює виконавчі дії.

За змістом пункту 12 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, про що виконавець виносить постанову.

Частинами 1, 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтями 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 за рішенням суду у справі № 361/7380/15-ц процентів за користування коштами, інфляційні втрати і 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, зокрема, постанову виконавця про фактичне виконання в повному обсязі зазначеного рішення, а також доказів на підтвердження не сплати позивачу у погоджений сторонами у договорі № 16/10 дводенний строк винагороди після одержання відповідачем згідно із рішенням суду від ТОВ «Т-Фактор» коштів.

Доводи позивача щодо недобросовісності відповідача, який прийняв у рахунок виконання ТОВ «Т-Фактор» свого зобов`язання квартиру в новобудові на АДРЕСА_2 та не виконує свої зобов`язання зі сплати винагороди, не знайшли свого підтвердження.

Так, із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 січня 2022 року № 297004069 вбачається, що 07 жовтня 2021 року на підставі попереднього договору від 09 липня 2008 року, довідки від 20 серпня 2008 року, додаткової угоди до попереднього договору № 57 від 09 липня 2008 року, договору про участь у спільному будівництві житлового будинку у АДРЕСА_2 , від 05 жовтня 2011 року, договору від 20 січня 2012 року № 194 про участь у спільному будівництві житлового будинку в АДРЕСА_2 , довідки від 07 вересня 2021 року № 01-32/398, акта приймання-передачі від 10 вересня 2021 року, договору купівлі-продажу майнових прав від 16 вересня 2021 року № П21-Б/194, акта приймання-передачі майнових прав, довідки від 20 вересня 2021 року № П21-Б/194, витягу зі списку інвесторів від 20 вересня 2021 року № П21-Б/194/1, технічного паспорта на квартиру від 05 жовтня 2021 року № ТІ01:7831-8342-2980-2265, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_2 отримав цю квартиру не на виконання рішення суду у цивільній справі № 361/7380/15-ц про стягнення на його користь заборгованості із ТОВ «Т-Фактор» за основним зобов`язанням, що спростовує доводи позивача ОСОБА_1 про отримання ОСОБА_2 цієї квартири у рахунок погашення будь-якої суми заборгованості ТОВ «Т-Фактор» перед ним.

Предметом договору № 16/10 про надання правової допомоги є саме супровід позову ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування коштами, інфляційних втрат і 3 % річних за порушення грошового зобов`язання та будь-які пункти, на підставі яких він уповноважував позивача ОСОБА_1 на надання йому правової допомоги у справах щодо отримання права власності на будь-яке нерухоме майно, або щодо вчинення інших дій, відсутні.

Крім того, позивач у позовній заяві сам підтвердив той факт, що відповідач ОСОБА_2 сплатив йому за надання правової допомоги у цивільній справі № 361/7380/15-ц грошові кошти в загальному розмірі 5 000,00 грн, зокрема, 4 000,00 грн - за вчинення дій необхідних для подання позовної заяви та забезпечення реалізації прав і обов`язків замовника в суді першої інстанції та 1 000,00 грн - за складання апеляційної скарги і забезпечення реалізації прав та обов`язків замовника в суді апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 , будучи з 2003 року адвокатом, маючи юридичну освіту, тобто будучи юридично обізнаним, застосовуючи принцип свободи договору, зокрема, визначаючи зміст договору № 16/10 про надання правової допомоги, на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості, зокрема, підпункт 4.2.2 договору № 16/10, а саме отримання ним винагороди в розмірі 35 % за настання певної умови - після отримання ОСОБА_2 від ТОВ «Т-Фактор» грошових коштів, не міг не розуміти ризики формулювання цього пункту саме в такій редакції, та повинен був розуміти ризики невиконання цього підпункту договору, оскільки ця умова могла взагалі ніколи не настати від незалежних від відповідача причин, свідченням чого є повернення стягувачу ОСОБА_2 виконавчого листа з виконання рішення суду у цивільній справі № 361/7380/15-ц без його реального виконання за відсутності у ТОВ «Т-Фактор» майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем настання однієї з умов, укладеного 16 жовтня 2015 року між сторонами договору № 16/10 про надання правової допомоги, а саме факту отримання ОСОБА_2 від ТОВ «Т-Фактор» за рішенням суду у справі № 361/7380/15-ц сум інфляційних втрат, 3 % річних та процентів за користування коштами та виникнення у відповідача підстави виплати позивачу винагороди в розмірі 35 %.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поведінці відповідача, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та не спростовують висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача винагороди.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді