ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 683/3792/24

Провадження № 22-ц/820/1769/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю представника апелянта,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» про визнання кредитного договору недійсним, визнання недійсною окремої домовленості, зазначеної у кредитному договорі, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2025 року та додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року в складі судді Кутасевич О.Г.

Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ТОВ «ФК «Укрглобал-фінанс», звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказувало, що 31 грудня 2023 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лінеура Україна» договір №4259942 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільного телефону. Відповідно до умов договору товариство надало відповідачу кредит в сумі 8600 грн. строком на 350 днів зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2,50 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, шляхом перерахування коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «КБ «ПриватБанк», зазначену в Особистому кабінеті, на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування коштами в порядку та на умовах, визначених цим договором. Свої зобов`язання ТОВ «Лінеура Україна» виконало у повному обсязі, перерахувавши грошові кошти на платіжну картку ОСОБА_1 , а відповідач вчасно їх не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 60200 грн.

26 серпня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 26/08/2024, за умовами якого ТОВ «Укрглобал-Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4259942.

ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором №4259942 від 31.12.2023 року, на час переходу права вимоги до нового кредитора (позивача) по договору існує заборгованість 60200 грн., з яких 8600 грн. заборгованість за тілом кредиту та 51600 грн. - заборгованість за відсотками.

За цих обставин, ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» просив стягнути з відповідача 60200 грн. заборгованості за договором, понесені витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн., судовий збір в сумі 2422,40 грн.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» про визнання недійсним договору №4259942 від 31.12.2023 року; визнання недійсною окремої домовленості про застосування до правовідносин сторін положень Закону України «Про електронну комерцію», яка міститься у вказаному договорі чи інших документах, які надані товариством. Вказував, що за ч.2 ст.1 Закону України «Про електронну комерцію» дія цього закону не поширюється на правочини, якщо, зокрема, однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину, а тому для можливості застосування цього закону до учасника, який не є фізичною особою-підприємцем, з останнім має бути досягнута домовленість про можливість застосування до правовідносин із нею положення Закону України «Про електронну комерцію». Проте доказів досягнення такої домовленості із відповідачем немає, тому законних підстав застосовувати електронний підпис одноразовим ідентифікатором для підписання вказаного договору з відповідачем не було.

Розмір відсотків за користування кредитом 912,50 % річних очевидно є несправедливим та таким, що суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Ця обставина, а також надання кредиту без виконання передбаченого ст. 10 цього закону обов`язку оцінки кредитоспроможності позичальника свідчать про нечесну підприємницьку практику, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 4259942 від 31 грудня 2023 року в сумі 49108 грн., яка складається з 8600 грн. заборгованості за тілом кредиту, та 40508 грн. заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1975,95 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10604,10 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» про визнання кредитного договору № 4259942 від 31 грудня 2023 року недійсним відмовлено.

Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною окремої домовленості, зазначеної у кредитному договорі № 4259942 від 31 грудня 2023 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» та ОСОБА_1 про застосування до правовідносин сторін Закону України «Про електронну комерцію» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині стягнення боргу та в позові до нього відмовити повністю, його зустрічний позов задовольнити. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено обставини підписання відповідачем у належний спосіб кредитного договору, оскільки подані ним копії не виключають можливості їх самостійного створення без участі відповідача, а з іншої сторони вони не відображають усіх необхідних дій та їх характеру, які визначені Законом України «Про електронну комерцію». Сам факт отримання коштів на картку відповідача не свідчить про погодження ним умов договору. Відсутність домовленості у договорі між сторонами про застосування до їх правовідносин положень Закону України «Про електронну комерцію», яким передбачено застосування одноразового ідентифікатора, унеможливлює визнання спірного договору укладеним. Суд першої інстанції неправильно застосував ч. 2 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію», яка забороняє його поширення без прямої домовленості, і не врахував, що така домовленість в тексті самого правочину і була предметом спору. Також суд не застосував ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» щодо нечесної підприємницької практики позивача.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 також вказав про незаконність ухвали суду від 26.02.2025 року про відмову у витребуванні оригіналів доказів та витребування додаткових доказів. Кредитодавець не виконав обов`язку згідно ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо повідомлення у письмовій формі споживача про затримку сплати платежів із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, а також не оцінив платоспроможність позичальника при укладенні договору. Позивачем не направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а отже, за кредитним договором не настав строк виконання грошових зобов`язань. Судом не враховано відсутність доказів щодо повноважень підписанта договору факторингу від імені ТОВ «Лінеура Україна», що свідчить про неукладеність договору факторингу.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 просить його скасувати та задовольнити зустрічний позов, визнавши недійсною окрему домовленість про застосування до правовідносин сторін положень Закону України «Про електронну комерцію», що міститься у кредитному договору №4259942 від 31.12.2023 року, а також сам договір як наслідок недійсності такої недійсної домовленості. Вказує, що матеріали справи не містять окремої домовленості про застосування положень Закону України «Про електронну комерцію», яка була б виражена поза текстом спірного договору, і такої не існує. Висновок суду у додатковому рішенні про те, що мотиви відхилення цієї позовної вимоги наведені судом у мотивувальній частині ухваленого рішення, не відповідають обставинам справи, позаяк такі мотиви не наводилися.

У відзивах ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін. Підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту, з якими він ознайомився перед підписанням кредитного договору та отримання кредиту. Відповідач визнає отримання суми кредиту, однак заперечує укладення кредитного договору, згідно умов якого йому надано кредит шляхом переказу на кредитну картку.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення Старокостянтинівського районного суду від 10.06.2025 року підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу на додаткове рішення від 15.07.2025 року слід відхилити з таких підстав.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судом встановлено, що 31 грудня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір №4259942, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 8600 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а той зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені цим договором (пункти 1.1, 1.2 договору).

Пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору встановлено, що кредит надається строком на 350 днів під 2,50 % в день від суми кредиту.

Запропоновані споживачу умови кредитного договору відображено у паспорті споживчого кредиту, отримання якого засвідчено електронним підписом ОСОБА_1 (одноразовим ідентифікатором 48344) 31 грудня 2023 року.

Кредитний договір укладений сторонами дистанційно та підписаний Ярошем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором 25798).

У день укладення кредитного договору 31 грудня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у сумі 8600 грн на вказаний ОСОБА_1 картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ «КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28 серпня 2024 року ( а.с.23), а також інформацією АТ КБ «ПриватБанк» від 31 січня 2025 року, у якій також зазначено, що інформація про підтвердження операцій за вказаною картою направлялось на номер телефону НОМЕР_2 , випискою з рахунку за період з 31 грудня 2023 року по 05 січня 2024 року.

Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, згідно розрахунку його заборгованість складає 60200 грн., з яких 8600 грн. заборгованість за тілом кредиту та 51600 грн. - за відсотками за користування кредитом.

26 серпня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 26/08/2024, за умовами якого ТОВ «Укрглобал-Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4259942. Сторони визначили, що право вимоги переходить до фактора з моменту підписання Договору та надходження суми фінансування у повному обсязі за рахунок Клієнта, після чого Фактор стає Кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх Заборгованостей відповідно до Реєстру боржників.

Згідно платіжної інструкції № 1261 від 26.08.2024 року ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» перерахувало ТОВ «Лінеура-Україна» 1922638,19 грн як плату за відступлення прав вимоги за договором факторингу № 26/08/2024.

Згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 26/08/2024 фактор отримав право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4259942 в розмірі 60200 грн, яка складається з 8600 грн заборгованості за тілом кредиту та 51600 грн заборгованості за відсотками.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів достатніми та допустимими доказами укладення кредитного договору 31.12.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 , заборгованість відповідача за цим договором з урахуванням п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» складає 49108 грн., з яких 8600 грн. заборгованість за тілом кредиту та 40508 грн. - за процентами за користування кредитом, позивач є новим кредитором, до якого перейшло право вимоги за цим договором, тому слід стягнути на його користь нараховану заборгованість за кредитом з відповідача.

Відмовляючи в зустрічному позові, суд вважав, що підстави для визнання недійсним кредитного договору, а також визнання недійсною окремої домовленості про застосування до правовідносин сторін положень Закону України «Про електронну комерцію», що міститься у кредитному договору №4259942 від 31.12.2023 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту укладення кредитного договору і водночас наявність підстав для визнання його недійсним є безпідставними.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами 3-4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно з ч.6 ст. 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст. 11 Закону).

За статтею 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ч. 2 ст.639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав належну оцінку представленим доказам і правильно констатував, що договір №4259942 від 31.12.2023 року підписаний електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , із зазначенням адреси проживання відповідача, його паспортних даних, РНОКПП. Крім того, за умовами договору його невід`ємною частиною є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства.

Такий спосіб укладення договору відповідає пункту 9.7.1 договору - договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Клієнта, що відтворений шляхом використання Клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється Клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/ зазначений в цьому договорі.

Так, згідно пункту 1.13 договору перед укладенням цього Договору Товариством була здійснена електронна ідентифікація Клієнта для входу в Особистий кабінет, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» та з метою надання фінансових послуг Клієнту Товариством залежно від технічних особливостей, результатів належної перевірки, умов фінансової послуги було використано один (або декілька) із зазначених способів ідентифікації та верифікації Клієнта з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення фінансового моніторингу:

- отримання через Систему BankID НБУ ідентифікаційних даних;

- отримання копії ідентифікаційного документа та довідки про присвоєння РНОКПП (якщо немає необхідної інформації в ідентифікаційному документі), засвідченої КЕП власника ідентифікаційного документа;

- отримання ідентифікаційних даних та фінансового номера телефону з бюро

кредитних історій (за умови, що джерелом таких даних є банк) та коректного введення особою, верифікація якої здійснюється, одноразового ідентифікатора (оtр-пароля), надісланого установою на такий фінансовий номер телефону, та фотофіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи та особи з власним ідентифікаційним документом, а саме сторінки/сторони, що містить фото власника, з подальшим накладенням КЕП уповноваженим працівником Товариства та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото;

- використання інструменту покладання шляхом отримання інформації від третьої особи - суб?єкта первинного фінансового моніторингу про ідентифікацію, верифікацію клієнтів;

- шляхом отримання електронної копії ідентифікаційного документа, в такому порядку: отримання е- паспорту/е-паспорту для виїзду за кордон, завіреного кваліфікованою печаткою Державного підприємства "ДІЯ" з відповідною електронною кваліфікованою електронною позначкою часу, що відповідає даті здійснення верифікації особи, та: здійснення фотофіксації особи із використанням методу розпізнавання реальності особи з подальшим накладенням КЕП уповноваженого працівника та кваліфікованої електронної позначки часу на отриманий електронний документ, що містить фото; або отримання копії ідентифікаційного документа або опитувальника, на який накладений КЕП Клієнта.

Таким чином, відповідач перед укладенням Кредитного договору здійснив реєстрацію в ІКС первісного кредитора, надав йому власні персональні дані (ПІБ, РНОКПП, реквізити паспорта громадянина України, власний номер телефону, адресу реєстрації місця проживання, вказав реквізити платіжної картки для зарахування суми кредиту, здійснив верифікацію платіжної картки, тощо), тобто, вчинив дії, спрямовані на укладення кредитного договору в електронній формі та підписав його електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Тобто, без введення Відповідачем відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання Первісним кредитором персональних даних від Відповідача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим.

Разом з цим, суду надано електронний примірник Договору №4259942 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31.12.2023 року, (файл з назвою "2023-12-31 09_39_13-Подписанный договор кредита 4259942.pdf", а також протокол перевірки електронного підпису), який містить підпис Відповідача електронним підписом з одноразовим ідентифікатором та електронний підпис Первісного кредитора.

Запропоновані споживачу умови кредитного договору (оферта) відображено у паспорті споживчого кредиту, отримання якого засвідчено електронним підписом ОСОБА_1 (одноразовим ідентифікатором 48344) 31.12.2023 року о 09.39 год. та того ж дня акцептовано ОСОБА_1 електронним підписом (одноразовий ідентифікатор 25798).

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо, зокрема, однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що за змістом пункту 9.3 розділу 9 спірного кредитного договору сторони погодили, що вказаний договір укладається відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». При цьому чинним законодавством ( в тому числі й цим законом) не встановлено, що така домовленість про застосування положень цього Закону щодо використання електронного підпису електронним ідентифікатором до правочину, однією із сторін якого є фізична особа (не підприємець), має передувати укладенню правочину і не може бути його складовою.

Наведене цілком спростовує твердження апелянта про неукладеність цього договору та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором без достатніх правових підстав всупереч Закону України «Про електронну комерцію». Підстави для визнання недійсною окремої домовленості про застосування до правовідносин сторін положень Закону України «Про електронну комерцію» відсутні.

Водночас наведене свідчить про правильність висновку суду щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним у зв`язку з відсутністю волевиявлення відповідача на його укладення.

На час відкриття провадження у справі 18.12.2024 року строк кредитування за кредитним договором від 31.12.2023 року ( 350 днів згідно пункту 1.3. договору) сплинув, борг відповідачем не було погашено по спливі строку кредитування, тож звернення до суду з цим позовом за 5 днів до завершення строку кредитування за відсутності доказів направлення вимоги про дострокове погашення боргу не було підставою для відмови у позові.

Апелянт не спростував достатніми доказами наявність повноважень підписанта договору факторингу від імені ТОВ «Лінеура Україна», в свою чергу суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що 26.08.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» укладено договір факторингу № 26/08/2024, який виконано сторонами - згідно платіжної інструкції № 1261 від 26.08.2024 року ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» перерахувало ТОВ «Лінеура-Україна» 1922638,19 грн. плати за набуття прав вимоги за договором факторингу № 26/08/2024, в тому числі й до відповідача за спірним договором згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу.

Суд дав належну оцінку доводам зустрічного позову щодо проявів нечесної підприємницької практики у поведінці ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» і обґрунтовано вказав про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним згідно ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип добросовісності, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору за стандартною ставкою за весь строк кредитування складає 133839,05 % річних.

За змістом частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про сплату відсотків, які є надміру високими, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Враховуючи наведене, апеляційний суд констатує, що встановлений сторонами договору розмір відсотків суперечить принципам розумності та добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг, тому нарахована заборгованість по процентах за користування кредитом підлягає зменшенню до розміру тіла кредиту.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 у спорі, що виник з тотожних правовідносин.

Тож слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» 17200 грн. заборгованості за кредитним договором (8600 грн. тіла кредиту та 8600 грн. процентів за користування кредитом), в решті позову відмовити, у зв`язку з чим змінити рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2025 року.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеній частині позовних вимог ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» (28,57 %) на користь товариства підлягає стягненню 4406,40 грн. понесених судових витрат; у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (71,43 %) на користь апелянта підлягає стягненню 2116,91 грн. понесених судових витрат.

Отже, згідно з ч.10 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_1 , на якого покладено більшу суму витрат, сплатити різницю на користь товариства - 2289,49 грн. понесених судових витрат.

В решті рішення Старокостянтинівського районного суду від 10 червня 2025 року слід залишити без змін.

Додаткове рішення суду від 15.07. 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 10 червня 2025 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» 17200 грн. заборгованості за кредитним договором № 4259942 від 31.12.2023 року. В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» 2289,49 грн. понесених судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 31 жовтня 2025 року

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк