ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/4503/24 Номер провадження 22-ц/814/2074/25Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О. М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2025 року (повний текст рішення складено 07 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей -

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З липня 2019 року сімейні відносини між ними припинені, оскільки відповідач виїхала за кордон та повідомила про наміри створення нової сім`ї, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Неповнолітні діти залишилися проживати з позивачем, а після досягнення ними чотирнадцяти років самі визначили своє місце проживання на основі приписів статті 160 СК України з батьком. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2020 року у справі № 541/916/20 шлюб між сторонами справи розірвано та встановлено, що сімейні відносини між подружжям припинені в липні 2019 року, тому цей факт не підлягає доказуванню.

З того моменту, як відповідач виїхала за кордон, де створила нову сім`ю, вона перестала проявляти належну турботу про дітей, та не займається їх вихованням майже п`ять років, не доглядає дітей, не готує їм їжу, не пере одяг, не піклується про стан їх здоров`я. Таким чином, вона не виконує своїх обов`язків щодо виховання, розвитку та утримання неповнолітніх дітей. Позивач самостійно виховує і утримує дітей, має постійне місце роботи, працює на підприємстві ПрАТ «Миргородський завод мінеральних вод», де отримує заробітну плату. За місцем проживання дітям створені всі належні умови для їхнього комфортного життя, навчання, фізичного і духовного розвитку. Обоє дітей проявляють прихильність та повагу до нього. Син навчається у Миргородському ліцеї імені Т.Г. Шевченка Миргородської міської ради Полтавської області. З метою контролю за його навчанням та успішністю позивач спілкується з класним керівником сина, учителями ліцею та батьками інших учнів класу, відвідує батьківські збори, бере участь у різних класних заходах. З липня 2024 року дочка вступила на навчання та є студенткою першого курсу технічного відділення денної форми навчання відокремленого структурного підрозділу «Миргородський фаховий коледж імені Миколи Гоголя Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка». Позивачем також здійснюється відповідний контроль за її навчанням, проводиться комунікація з викладачами. Позивач опікується дітьми, виховує їх, проявляє постійну турботу, готує їжу, пере одяг, вони разом проводять дозвілля, відвідують сім`ї його друзів, відпочивають на природі, позивач забезпечує відвідання ними сімейного лікаря та спортивних секцій, супроводжує їх до медичного закладу, купує ліки, у своєму володінні має легковий автомобіль, який, серед іншого, використовує для реалізації інтересів обох дітей.

З урахуванням зазначеного, позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 як батьком двох дітей віком до 18 років, а саме сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2025 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохав суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, при ухваленні оскаржуваного рішення місцевого суду було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; здійснено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Позивач не погоджується із твердженням місцевого суду щодо неефективності обраного ним способу захисту, оскільки згідно норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» факт самостійного виховання дитини має бути підтвердженим відповідним рішенням суду.

Наголошено, що ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду саме з позовною заявою, задоволення якої слугуватиме виключно найкращим інтересам дітей, які в разі мобілізації позивача будуть позбавлені батьківського піклування, виховання та утримання.

На думку позивача, ним за допомогою достатніх доказів доведено факт самостійного виховання дітей, що судом першої інстанції не було враховано.

Зауважено, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання про допит свідків, при цьому вказавши про недоведеність позивачем факту самостійного виховання ним неповнолітніх дітей.

Також відповідач не заперечувала проти позову, що неодноразово підтвердила у своїх письмових заявах, однак судом першої інстанції це було проігноровано.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від ОСОБА_1 , в якому останній прохав суд розгляд справи здійснювати за його відсутності та відсутності його представника; вимоги поданої ним апеляційної скарги підтримав та прохав задовольнити.

У поданій до суду апеляційної інстанції заяві ОСОБА_2 прохала суд розгляд справи здійснювати за її відсутності, задовольнивши подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, що відповідатиме якнайкращим інтересам неповнолітніх дітей.

Відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Полтавської області прохав розгляд справи здійснювати за відсутності третьої особи виконавчого комітету Миргородської міської ради; при розгляді справи покладаються на розсуд суду, врахувавши інтереси неповнолітніх дітей.

Інші учасники справи, будучи належим чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 13 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 16); ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 13 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 15, а.с. 5, 6).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2020 року у справі № 541/916/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 9-11).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 15 листопада 2024 року, відмітки в паспорті ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8, 18).

У відповідності до довідок: від 11 листопада 2024 року № 02-05/286 ОСОБА_3 навчається у 10 класі Миргородського ліцею імені Т.Г. Шевченка Миргородської міської ради Полтавської області, вихованням дитини займається батько, мати не бере участі у вихованні, не спілкується з класним керівником, учителями, батьками інших учнів класу (а.с. 16); від 11 листопада № 399 ОСОБА_4 з 01 вересня 2024 року є студенткою першого курсу технічного відділення очної денної форми навчання відокремленого структурного підрозділу «Миргородський фаховий коледж імені Миколи Гоголя Національного університету «Полтавська політехніка імені Юрія Кондратюка» (а.с. 17).

ОСОБА_1 працює на підприємстві ПрАТ «Миргородський завод мінеральних вод», отримує заробітну плату (довідка від 11 листопада 2024 року № 01-3/02-925, довідка про доходи від 11 листопада 2024 року № 927, а.с. 12, 13).

Згідно з актами обстеження умов проживання від 29 березня 2023 року та від 14 травня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 має чистий, охайний вигляд, для дітей створені усі умови проживання. На момент обстеження вдома з дітьми перебував батько, з його слів мати дітей з ними не проживає, довгий час перебуває за кордоном, діти знаходяться на його утриманні (а.с. 14-15).

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, що переглядається, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей, який йому потрібний для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною шостою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно частин першої-другої статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом просив встановити факт самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей, вказуючи на невиконання відповідачем, яка є матір`ю спільних з позивачем дітей, батьківських обов`язків.

Доведення факту одноосібного утримання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22.

З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дітей обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем двох неповнолітніх дітей.

Натомість навпаки, найвищим інтересам неповнолітніх дітей відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.

Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей, то відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей позивачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання двох неповнолітніх дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації належить надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей не може бути підставою для задоволення такої вимоги.

Що ж стосується визнання відповідачем заявлених позивачем позовних вимог, то за відсутності передбачених нормами матеріального законодавства випадків, вона, як мати неповнолітніх дітей, у першу чергу має керуватися якнайкращими інтересами дітей та уникати можливості самоусунення покладених на неї батьківських обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані позивачем докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2025 року без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко