ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/5530/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Жулего М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів,

встановив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з 14 липня 2019 року по 27 квітня 2022 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2022 року був розірваний.

В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю.

Позивач зазначив, що 03 червня 2021 року Хаджибейський районний суд м. Одеси видав ОСОБА_2 судовий наказ по справі №521/6330/21 про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, а саме з 05 травня 2021 року, і до досягнення дитиною повнолітнього віку.

Вказував, що відповідачка не дивлячись на те, що він постійно сплачує аліменти на утримання малолітнього сина звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом про позбавлення його батьківських прав по відношенню їх сина.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року у справі №521/17499/24 він був позбавлений батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час місце перебування сина йому невідомо, знає що він разом з матір`ю перебуває десь за кордоном.

Стверджував, що на теперішній час він втратив батьківські почуття до сина, не приймає участі у його вихованні та не бажає приймати участь в його утриманні.

Також, він має інвалідність 3 групи, пов`язану з проходженням військової служби.

Крім того, на його утриманні перебуває його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом першої «А» групи безтерміново.

Вважає, що вищенаведені обставини унеможливлюють здійснення ним виховання та утримання сина.

Посилаючись на норми діючого законодавства, позивач просив суд припинити стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно за судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року у справі №521/6330/21, ВП № НОМЕР_1; звільнити його, ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих за судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року у справі №521/6330/21, ВП № НОМЕР_1 в подальшому та звільнити від стягнення нарахованої заборгованості по аліментам по ВП № НОМЕР_1.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року по справі відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 32).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року підготовче провадження по справі було закрите та призначено справу до судового розгляду (а.с. 48).

Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав через канцелярію суду заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутність (а.с. 37,45,49).

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с.39,44,50).

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 15 СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 липня 2019 року Жмеринським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №112, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.12).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2022 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.13-14).

В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.15).

Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 12 червня 2025 року (а.с.8).

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси №1115-149809-ф/л від 19 вересня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16).

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 16 лютого 2022 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17).

Отже, судом встановлено, що дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що 03 червня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси видав ОСОБА_2 судовий наказ по справі №521/6330/21 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, а саме з 05 травня 2021року, і до досягнення дитиною повнолітнього віку (а.с.22-23).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року у справі №521/17499/24 ОСОБА_1 був позбавлений батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-21).

З матеріалів справи вбачається, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (а.с.24).

Встановлено, що батько позивача ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи «А» безтерміново, та потребує постійного стороннього догляду та допомоги, що підтверджується довідкою МСЕК від 03 жовтня 2018 року (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням від 23 червня 2021 року (а.с.5).

Встановлено, що 04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 була встановлено 3 групи інвалідності строком до 01 листопада 2025 року, що підтверджується довідкою МСЕК від 04 жовтня 2023 року (а.с.25).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на червень 2025 року, заборгованість позивача складає 18933,96 грн. (а.с.27).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8, ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частинами першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року встановлено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц Верховний суд зазначив, що міжнародні норми закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Зі змісту постанови ВС від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц вбачається, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.

В постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 Верховний суд зазначив, що рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.

Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

У постанові ВС від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 визначено, що припинення стягнення аліментів можливе тоді, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка не витрачає одержані нею аліменти на дитину.

Крім того, з урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц (провадження №61-3738св22).

Як встановлено судом, дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується позивачем.

За таких обставин, відсутні підстави для припинення сплати аліментів на малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частина перша ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що підстави для припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.

Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Кожна людина вільна в виборі способу життя і тому, позивач повинен обрати корисний спосіб життя як для себе особисто, так і для своєї дитини і для суспільства в цілому.

За таких обставин, суд вважає, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами погіршення свого майнового стану, у тому числі, у зв`язку з отриманням інвалідності, оскільки не надав суду доказів на підтвердження того, що інвалідність була йому продовжена.

Крім того, матеріали справи не містять доказів отримання батьком позивача пенсії по інвалідності, хоча останній, як інвалід 1 групи зобов`язаний отримувати таку пенсію, а також доказів існування інших родичів, які можуть здійснювати догляд за батьком позивача.

Також, суд звертає увагу на той факт, що втрата позивачем батьківських почуттів до дитини, та не прийняття ним участі у її вихованні та утриманні, не є підставою для припинення та звільнення позивача від сплати аліментів на утримання сина.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись ст. ст. 7, 179, 180, 181, 197 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати аліментів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення суду складено 03 листопада 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда