КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №592/4475/23 Головуючий у І інстанції - Майбоженко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів у вихованні дитини,-

установив:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів у вихованні дитини.

В обґрунтування вимог позову, зазначала, що 11 серпня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Восени 2015 року відповідач забрав сина на прогулянку та не повернув.

Вона неодноразово намагалася мирно врегулювати спір, однак відповідач виїхав до м. Києва та усіляко перешкоджає зустрічам сина із нею, як матір`ю.

У липні 2015 року вона звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини, стягнення аліментів (справа №592/9865/15-ц).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у справі №592/9865/15-ц визначено постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю та ухвалено відібрати дитину у ОСОБА_1 та повернути матері.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів- залишено без змін, скасовано в частині термінового відібрання дитини.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у постанові. В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Однак, відповідач не виконує рішення суду про визначення місця проживання сина з нею, забороняє та перешкоджає побаченням з дитиною, не дозволяє спілкуватися засобами телефонного зв`язку.

Протягом восьми років вона зверталася з проханням зобов`язати відповідача повернути дитину або хоча б забезпечити побачення дитини з нею, як матір`ю, до спеціально уповноважених державних органів - Національної поліції України, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної державної адміністрації, Уповноваженого представника Верховної ради України з прав людини, однак відповідач дитину не повертає, її побаченням з дитиною перешкоджає.

Зазначає, що початку введення воєнного стану, вона майже кожного тижня приїжджала до м. Києва для побачень з сином. Всі зустрічі проходять дуже швидко, до п`яти хвилин. За цей час вона встигає тільки сказати, що любить сина. На кожній зустрічі ОСОБА_1 або його мати - бабуся ОСОБА_4 , її принижують, ображають, погрожують в присутності дитини. В свою чергу, син бачить ставлення відповідача та його матері до неї та бере з них приклад. На одній із зустрічей син образив її, однак батько його за це похвалив.

Крім того, вважає, що відповідач неналежним чином виховує сина, окрім цього залякує, якщо дитина захоче до неї, то він втратить всі іграшки, тощо.

Психологи центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді Оболонського району проводили бесіди з батьком з проханням приводити дитину на спільні зустрічі з нею, як матір`ю, але відповідач відмовився.

У зв`язку із цим, на її думку, єдиним вирішенням конфлікту є звернення до суду з даним позовом про усунення перешкод у вихованні дитини та зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.

Просила суд, усунути перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити такі способи участі у вихованні дитини: -побачення з дитиною кожну першу та третю неділю місяця з 11:00 год. до 15:00 год. без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом її зустрічі з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-спільно з сином проводити святкування дня народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного року з 11:00 год. до 15:00 год. без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом її зустрічі з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-проживати разом з нею за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , один місяць щороку (кожного липня);

-зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати її побачення та спілкування (контакт) із сином кожної середи з 18:00 год. до 20:00 год., шляхом відео зв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», обов`язок забезпечувати побачення та спілкування (контакт) покласти на ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним у такому порядку:

-побачення матері з дитиною у першу та третю неділю кожного місяця з 11:00 до 15:00, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;

-спільно з сином проводити святкування дня його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) кожного року з 11:00 до 15:00, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;

-спілкування із сином, кожної середи з 18:00 до 20:00, шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції було порушено принципи змагальності, рівності сторін та диспозитивності, оскільки суд першої інстанції жодного разу не виявив бажання узгодити час та дату призначення наступного судового засідання з його представником - адвокатом Рижовим С.Є., що ним розцінюється як перешкоджання в участі у справі, і як наслідок це призвело до неможливості поставити запитання позивачу та висловити власну позицію.

Крім того, вказує, що його адвокатом, до суду першої інстанції, подавались клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вирішальним є виключне право адвоката на власний розсуд визначати пріоритетність різних процедур, призначених на один час, виходячи з факторів, які в кожній конкретній ситуації можуть мати поважний чи визначальний характер.

Вказує, що він виявив, що 13 березня 2025 року судом першої інстанції було створено останній протокол судового засідання, в той час, як розгляд справи тривав до 15 квітня 2025 року, а відповідно і відеозапис даних судових засідань не проводився.

Таким чином, не розуміє, чи взагалі відбувався розгляд даної справи після 13 березня 2025 року у відповідності зі встановленими нормами ЦПК України.

Наголошує, що суд першої інстанції, вирішуючи питання, які стосуються безпосередньо неповнолітнього ОСОБА_4 , не спромігся допитати 13 річного ОСОБА_4 , щодо його думок і бажань з приводу поставлених позивачем вимог.

Просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що сам представник апелянта фактично визнає, що інші судові справи були для нього пріоритетними, таким чином, він прямо демонструє, що дана справа не становила належної важливості, і сам він свідомо надавав перевагу участі в інших процесах, нехтуючи участю у цій справі.

Більше того, маючи реальну можливість бути присутнім у судових засіданнях або подати обґрунтовані пояснення, заперечення, відзив, відповідач та його представник жодного разу не скористалися нею.

Звертає увагу, що з моменту відкриття провадження у справі, а саме з 08 вересня 2023 року, відповідач протягом півтора року так і не знайшов часу з`явитись до суду, або хоча б у письмовій формі висловити свою позицію, яку, як він стверджує в апеляційній скарзі, так прагнув викласти.

Отже, сама пасивність сторони відповідача та його свідоме ігнорування процесу призвели до розгляду справи судом першої інстанції без їхньої участі, а не дії суду.

Наголошує, що ані відповідач, ані його представник жодного разу не заявляли клопотання про виклик чи допит дитини. Більше того, жоден представник сторони відповідача не з`являвся у судові засідання, а сам неповнолітній не був приведений до суду для висловлення своєї позиції. Відповідно, звинувачення на адресу суду є безпідставними.

Водночас, саме стороною відповідача в судовому порядку оскаржувалась ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року про забезпечення позову, подавались відповідні скарги до Київського апеляційного суду, та до Касаційного цивільного суду Верховного Суду, які залишили ухвалу без змін. Тобто для оскарження ухвали про забезпечення позову час, ресурси та бажання у сторони відповідача були.

Так само, відповідач не виконав ухвалу суду про забезпечення позову, і жодного разу не привів сина на зустріч з нею, шо підтверджується доказами, які наявні в матеріалах справи.

Відповідач, знаючи про судову справу свідомо ігнорував як право бути присутнім на судових засіданням, надавати пояснення, заперечення тощо, так і обов`язок виконати ухвалу суду та забезпечити присутність сина на зустріч з нею, як матір`ю, за участю психолога.

На її думку, така процесуальна поведінка свідчить про вибірковий інтерес до процесу, свідому процесуальну бездіяльність у тій частині, яка стосувалась розгляду справи по суті, та намагання перекласти відповідальність за наслідки такої поведінки на суд.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 2011 року по 13 жовтня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є позивач та відповідач по справі.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

Як зазначала позивач, восени 2015 року відповідач забрав сина на прогулянку та не повернув. Вона неодноразово намагалася мирно врегулювати спір, однак відповідач усіляко перешкоджав його зустрічам сина із матір`ю.

У зв`язку із цим, у липні 2015 року позивач звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини, стягнення аліментів (справа №592/9865/15-ц).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у справі №592/9865/15-ц визначено постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю та ухвалено відібрати дитину у ОСОБА_1 та повернути матері.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів- залишено без змін, скасовано в частині термінового відібрання дитини.

Постановою Верховного суду від 13 червня 2018 року мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у постанові. В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що відповідач рішення суду не виконує, забороняє та всіляко перешкоджає побаченням з дитиною, не привозить дитину на зустріч з матір`ю в м. Києві, не дає спілкуватися по телефону.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, яка залишена без змін постановами Київського апеляційного суду та Верховного Суду, заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Брайко Ю.В. про забезпечення позову задоволено та зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити присутність сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в приміщенні Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб за адресою: місто Київ, вулиця Йорданська, будинок 7г, кожного четверга з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. для зустрічей з матір`ю ОСОБА_2 у присутності психолога центру.

Як вбачається з листа Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб від 28 березня 2025 року на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, щодо зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати присутність сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на базі Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб для зустрічей із матір`ю ОСОБА_2 у присутності психолога Центру, було призначено відповідальних фахівців. Протягом запитуваного періоду зустрічі були заплановані 13.06.2024, 20.06.2024, 27.06.2024, 11.07.2024,.27.03.2025, тобто по четвергам , з 15.00 до 16.00 години, за вимогою державного виконавця у дні: 12.12.2024, 09.01.2025, 27.03.2025, які припадають на четвер з 15.00 до 16.00 години.

На жодну із зустрічей ОСОБА_1 із малолітнім сином ОСОБА_4 не з`явився, про причини своєї відсутності не повідомляв, на телефонні дзвінки не відповідає, на адресу реєстрації батька дитини було надіслано лист-запрошення від 10 грудня 2024 року №25-10-867 із проханням забезпечити присутність малолітньої дитини на базі Центру у строки та час встановлені судовим рішенням від 20 травня 2024 року, адресат листа з поштового відділення не забрав, і його було повернено у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

09 квітня 2025 року на адресу суду від Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) надійшла заява в якій зазначено, що постановою державного виконавця від 25 листопада 2024 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року про забезпечення позову в цій справі. Вказана постанова та вимога державного виконавця від 25 листопада 2024 року скеровані за адресою сторін виконавчого провадження для відома та виконання, зокрема рекомендованим поштовим відправленням за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_4 .

В подальшому, вимогою державного виконавця від 02 грудня 2024 року зобов`язано боржника виконати рішення за виконавчим документом, попереджено боржника про встановлену законом відповідальність за невиконання судового рішення.

Однак, рішення суду ОСОБА_1 не виконано, пояснення щодо неможливості виконання не надано, 24 грудня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 1700 грн. Також, боржника було попереджено про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця.

Заявою від 02 квітня 2025 року представником стягувача повідомлено про невиконання боржником судового рішення.

Станом на 04 квітня 2025 року до відділу не надходили пояснення боржника щодо причин невиконання судового рішення та вимоги державного виконавця від 10 січня 2025 року та 11 березня 2025 року, а саме: ні в паперовому вигляді до канцелярії відділу, ні в електронному вигляді на адресу електронної пошти відділу. Боржник не довів наявність поважних причин невиконання судового рішення та законних вимог державного виконавця. Також, про наявність обставин, що перешкоджають поданню таких пояснень, відділ та державний виконавець не були повідомлені.

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2024 року про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , комісійно, Службою та Оболонським районним у м. Києві центром соціальних служб, 08 лютого 2024 року, було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини в родині батька та встановлено наступне.

Квартира за адресою: АДРЕСА_4 , знаходиться на 3 поверсі 10 поверхового будинку, належить на праві власності ОСОБА_6 - бабуся по лінії батька дитини, складається з чотирьох кімнат, в даному помешканні зареєстровані: ОСОБА_6 (бабуся), ОСОБА_3 (дідусь), ОСОБА_1 (батько дитини). ОСОБА_3 проживає, але зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Під час обстеження умов проживання вдома була бабуся, дідусь, батько та дитина. Умови проживання добрі. Квартира охайна, чиста, облаштована необхідними меблями, побутовою технікою та предметами домашнього вжитку. ОСОБА_4 має окрему кімнату, в якій наявне ліжко, шафа для одягу, місце для навчання та розвитку, гаджети за віком, одяг, взуття за віком та сезоном, харчування на належному рівні. ОСОБА_4 навчається в міжнародній школі, після школи відвідує секцію джіу джитсу, додатково вивчає англійську мову в STUDY Academy.

В ході обстеження батько повідомив, що не заперечує проти побачень матері з дитиною та жодним чином не чинить перешкод. Зауважив, що мати має всі номери телефонів, в тому числі і сина, і може з ним вільно спілкуватись та домовлятись про зустрічі. Зі слів батька, дитина не бачила матір з травня 2019 року. ОСОБА_4 повідомив, що відвик від мами та не має бажання з нею спілкуватись, пояснити причину він не зміг.

Станом на 15 лютого 2024 року батько своїх письмових зауважень та пропозицій, щодо графіку визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ані до суду, ані до Служби не надав.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, за адресою проживання матері, а саме: АДРЕСА_6 , з`ясовано, що житло знаходиться на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з двох кімнат, квартира знаходиться на стадії оформлення спадщини ОСОБА_2 . В даній квартирі проживають (без реєстрації): ОСОБА_2 (мати дитини), ОСОБА_7 (чоловік матері). В квартирі чисто, охайно, є всі необхідні меблі та побутова техніка для ведення домашнього господарства, зроблений косметичний ремонт. Для дитини облаштована окрема кімната, в якій є спальне місце (диван), шафа для одягу, місце для навчання та відпочинку. Стосунки в сім`ї доброзичливі. Чоловік матері підтримує її та не заперечує проти проживання сина дружини разом з ними однією сім`єю.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини (далі - Комісія) 15 лютого 2024 року були присутні обоє батьки. Батько зазначив, що останній раз мати бачилась з сином влітку 2019 року. У 2020 році він надав матері номер телефону сина, але вона йому жодного разу не зателефонувала. Усі зустрічі відбувались за попередньою домовленістю між батьками. Місце проживання він не змінював, проте з 2019 року мати зустрітись з сином не намагалась. У 2021 році, на день народження сина, вона зателефонувала після 20:00 щоб привітати ОСОБА_4 , це був єдиний дзвінок з 2019 року. Усі зустрічі батько фіксував на камеру телефону для того щоб у майбутньому показати суду або органам опіки та піклування, як саме відбувались ці зустрічі, оскільки вважає, що син завжди негативно реагував на матір.

Мати дитини повідомила, що останній раз бачилась з сином у 2022 році (перед повномасштабним вторгненням рф), зустріч проходила приблизно 5 хвилин, під час того як батько з сином вийшли з під`їзду і сіли у машину. До цього часу мати зустрічалась з сином за попередньою домовленістю з батьком, який часто змінював час та місце зустрічі (батько це заперечував). Під час зустрічей, батько чинив перешкоди у вільному спілкуванні матері з сином, наприклад вів сина до іграшкового магазину, щоб хлопчик був зайнятий придбанням іграшки, а не спілкуванню з матір`ю. Під час зустрічей батько здійснював відео фіксацію, що дуже заважало спілкуванню матері з сином, оскільки він постійно був напружений. Зараз батько взагалі заборонив будь-яке спілкування та заблокував номер її телефону. Вона заперечила те, що батько давав їй номер телефону сина. Також мати повідомила, що батько налаштовує сина проти неї, наприклад, коли під час зустрічі син назвав її «потворою», батько за це його похвалив. Син не називає її «мамою», натомість називає « ОСОБА_8 » (її дівоче прізвище). Вона дуже любить сина і сумує за ним.

Під час засідання Комісії батьку було запропоновано домовитись з матір`ю, щодо зустрічі з сином у той же день, на що батько повідомив, що зараз буде їхати за сином у школу і везти його додому. Маму з собою брати відмовився та зазначив, що якщо вона хоче, то може сама приїхати до нього додому, подзвонити у дзвінок квартири і запропонувати сину поспілкуватись. Батько надав матері номер телефону сина. З метою з`ясування думки дитини, батькам було запропоновано щоб ОСОБА_4 відвідав приблизно п`ять зустрічей з психологом Оболонського районного центру соціальних служб. Батько зазначив, що син має дуже стислий графік навчання, враховуючи додаткові гуртки, проте спробує знайти час на відвідування психолога.

Обоє батьки надали згоду на роботу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з психологом Оболонського районного центру соціальних служб.

Відповідно до інформації, наданої Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб, 19 лютого 2024 року відбулась перша телефонна розмова з батьком, під час якої психологом було запропоновано графік роботи з дитиною. Зазначено, що психолог пропонувала різні дні та години консультування, але батько відмовився від усіх запропонованих варіантів, пояснюючи завантаженістю графіка навчань сина та власною роботою. Наприкінці останньої телефонної розмови, того ж дня, батько обіцяв знайти можливість узгодити графік з шкільними вчителями та зателефонувати психологу. Ні наступного дня, 20 лютого 2024 року, ні станом на 21 березня 2024 року батько не зателефонував.

Як зазначено у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2024 року, на засіданні Комісії, 21 березня 2024 року, були присутні обоє батьків дитини.

Мати дитини повідомила, що після попереднього засідання Комісії, вона зустрілась з сином. Георгій дуже зрадів цій зустрічі. Проте, після того, як батько дитини та бабуся розпочали відеозйомку, хлопчик змінив свою поведінку та почав поводитись більш сковано.

Батько заперечив те, що знімав дану зустріч та зазначив, що син мамі не зрадів. Він повідомив, що до Оболонського районного центру соціальних служб сина не водив, оскільки психолог пропонував зустрічі тільки у будні дні, коли ОСОБА_4 відвідує школу та додаткові гуртки.

На запитання, чому батько не виконує рішення суду, щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 з матір`ю, батько відповів, що виконає його лише тоді, коли син сам підійде до нього і попросить про це.

Під час засідання батько дитини поводився занадто емоційно. Агресивно звертався до усіх членів Комісії із питаннями: «Хто ви такі, щоб вирішувати долю моєї дитини?», «Хто вирішив, що моєму сину потрібен психолог?» та « Хто буде відповідати, якщо мати викраде дитину?». Наприкінці батько зазначив, що буде робити усе, аби захистити сина.

На підставі вищевикладеного та виходячи з інтересів дитини, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація вважала за доцільне рекомендувати суду визначити способи участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним у такому порядку: -побачення матері з дитиною у першу та третю неділю кожного місяця з 11:00 до 15:00, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ; -спільно з сином проводити святкування дня його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) кожного року з 11:00 до 15:00, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ; -спілкування із сином, кожної середи з 18:00 до 20:00, шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач рішення суду, щодо визначення місця проживання дитини, ухвали суду про забезпечення даного позову, які набрали законної сили, не виконує, перешкоджає у спілкуванні сина з матір`ю, на жодну із зустрічей призначених Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб, з дитиною не з`явився, з моменту подачі позову, батько не намагався забезпечити зустріч ОСОБА_4 з матір`ю.

Саме тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даній справі забезпеченню принципу найкращих (найвищих) інтересів дитини сприятиме визначення способу участі матері ОСОБА_2 у вихованні сина шляхом спілкування з ним.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Тлумачення указаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене.

Згідно зі ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Тобто умовою для звернення до суду з позовом про усунення перешкоду спілкуванні з дитиною та у її вихованні є вчинення перешкод тим з батьків, з ким проживає дитина.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач (батько дитини) рішення суду, щодо визначення місця проживання дитини, ухвали суду про забезпечення позову, які набрали законної сили, не виконує, перешкоджає у спілкуванні сина з матір`ю (позивачем), на жодну із зустрічей, призначених Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб, з дитиною не з`явився, не намагався забезпечити зустріч сина з матір`ю.

Таким чином, позивач довела наявність у неї об`єктивних, незалежних від неї та створених відповідачем, перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття нею активних дій з метою захисту її порушених батьківських прав, з урахуванням висновків компетентного органу за місцем проживання дитини, щодо порядку та способів участі її, як матері у спілкуванні з дитиною, а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів у вихованні дитини, оскільки підстави для таких вимог знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що забезпеченню принципу найкращих (найвищих) інтересів дитини сприятиме визначення способу участі матері ОСОБА_2 у вихованні сина шляхом спілкування з ним, а саме: побачення матері з дитиною, спільно з сином проводити святкування дня його народження та спілкування із сином за допомогою мобільних застосунків, оскільки таке рішення буде справедливим та сприятиме забезпеченню найвищих інтересів дитини, а також вчинення кожним дій, спрямованих на досягнення цієї мети та стимулюватиме відновлення стосунків дитини та матері через певний проміжок часу.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки, щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Такого висновку прийшов Верховний Суд, виклавши його у постанові від 04 квітня 2018 року (справа №756/2109/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено принципи змагальності, рівності сторін та диспозитивності, оскільки суд першої інстанції жодного разу не виявив бажання узгодити час та дату призначення наступного судового засідання з відповідачем та його представником - адвокатом Рижовим С.Є., що ним розцінюється як перешкоджання в участі у справі, і як наслідок це призвело до неможливості поставити запитання позивачу та висловити власну позицію, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, відповідно до положень ЦПК України, суд не зобов`язаний погоджувати з учасниками справи дату та час проведення судового засідання. Призначення судових засідань здійснюється на розсуд суду з урахуванням розумних строків розгляду справи, завантаженості суду та організації процесу, а не на вимогу сторін.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач в жодне з призначених судом першої інстанції судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача - адвоката Рижова С.Є. на адресу суду неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що адвокат буде присутній в якості захисника іншої особи, в судовому засіданні іншого суду, які задовольнялися судом першої інстанції та розгляд справи було відкладено.

Разом з тим, буду належним чином повідомленим про розгляд даної справи відповідач та його представник не надали суду жодних заперечень, письмових пояснень, та не подали відзив на позовну заяву, що спростовує твердження апелянта про відсутність можливості висловити власну позицію, щодо суті спірних правовідносин, та реалізувати право на захист в межах судового процесу по суті справи.

Доводи апеляційної скарги, про те, що під час розгляду справи судом першої інстанції не здійснювався відеозапис судового засідання, що на думку апелянта є порушенням процесуального порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, відеофіксація не є обов`язковою у випадку неявки сторін в судове засідання, відсутність технічної фіксації не порушує норми процесуального закону та не впливає на законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання, які стосуються безпосередньо неповнолітнього ОСОБА_4 , не спромігся допитати 13 річного ОСОБА_4 , щодо його думок і бажань з приводу поставлених позивачем вимог, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської даності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, не бажає йти на компроміс для того, щоб знайти взаєморозуміння в питаннях виховання дитини, не виконує рішення суду першої інстанції, щодо визначення місця проживання дитини. Посилання відповідача на те, що дитина не бажає бачити матір і це є основною причиною того, що позивач не спілкується з дитиною, судом першої інстанції правильно не було прийнято до уваги при прийнятті рішення. Як доводиться письмовими матеріалами справи, відповідач здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, яка потребує любові обох батьків. Обмеживши дитину у спілкуванні з матір`ю, не бажаючи вирішувати спільно з позивачем за участі органу опіки та піклування питання виховання дитини, тим самим відповідач створює умови, за яких втрачається зв`язок матері з дитиною, дитина знаходиться під повним контролем і впливом батька.

Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, що бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї , посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками , іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Разом із тим, з врахуванням встановлених судом обставин, а саме ізоляція дитини від матері, будь-яке опитування дитини психологами або фахівцями Центру без врахування ситуації, яка склалась в сім`ї, і в якій перебуває дитина, не зможе реально відобразити думку дитину, яка має бути врахована відповідно до ст. 171 СК України, ст. 12Конвенції про права дитини.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не взяв до уваги думку дитини, є голослівними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Отже, викладені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, то рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба