Справа № 509/1605/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивача ОСОБА_1 та його представниці адвоката Шкоди В.М., вона же представниця позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в с.-щі Овідіополі, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, -

ВСТАНОВИВ :

1 квітня 2025 р., представниця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду 100000 грн., на користь ОСОБА_2 моральну шкоду 100000 грн. та матеріальну шкоду 10611,57 грн. (витрати на лікування), як завданих кримінальним правопорушенням.

Позов мотивований тим, що 11.08.2019 р., приблизно о 16:30 год., обвинувачений ОСОБА_3 , знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_2 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень наніс більше двох ударів в область голови, а саме лобної частини та шиї, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця лівої орбіти; синець задньої поверхні шиї, які, згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» зазначені синці відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Крім цього, в цей же день, приблизно 19:00 год., обвинувачений ОСОБА_3 , знаходячись за тією ж адресою, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_1 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останньому більше трьох ударів в область голови, а саме носової частини та вушної частини, спричинив потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді рани завитка лівої вушної раковини, садна спинки носа, садна підочної області праворуч, рана завитка лівої вушної раковини, що спричинило розлад здоров`я, які, згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» зазначені синці відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

25.03.2020 р. ОСОБА_3 пред`явлено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0001530 від 16.09.2019 року за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України.

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувало кримінальне провадження № 509/1509/20 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст.ст. 125 ч. 1, 125 ч. 2 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.07.2023 р. ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України у зв?язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження №0001530 від 16.09.2019 р. за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України закрито, цивільні позови у кримінальному провадженні: потерпілого ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та потерпілого ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишені без розгляду з роз?ясненням їм права на пред?явлення цивільних позовів в порядку цивільного судочинства, що й було зроблено їхньою представницею.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представниця обох позивачів повністю підтримали свої позовні вимоги, які просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, на загальну суму 6000 грн. моральної шкоди, тобто по 3000 грн. моральної шкоди на кожного позивача, які були визнані на стадії досудового розслідування потерпілими, пояснивши, що в нього відсутні такі великі грошові кошти, які просять з нього стягнути позивачі, з огляду на неналежність документального доказу (накладної), наданого як доказ придбання ліків позивачем ОСОБА_2 на своє лікування на суму 2854,75 грн., в якому відсутня календарна дата придбання зазначених в ньому ліків, а також, на відсутність у нього стабільного доходу та заробітку, беручи до уваги, що в нього на утримані знаходяться дружина та двоє дітей, один з яких малолітній син ОСОБА_4 , 2013 р.н., який є інвалідом дитинства.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, а також матеріали кримінального провадження № 509/1509/20 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України).

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України - визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо( ч. 1 ст. 1195 ЦК України).

Як вбачається з п. 3 Роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

В пункті № 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Суд встановив, що 11.08.2019 р., приблизно о 16:30 год., обвинувачений ОСОБА_3 , знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_2 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень наніс більше двох ударів в область голови, а саме лобної частини та шиї, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця лівої орбіти; синець задньої поверхні шиї, які, згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» зазначені синці відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.

Крім цього, в цей же день, приблизно 19:00 год., обвинувачений ОСОБА_3 , знаходячись за тією ж адресою, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_1 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс останньому більше трьох ударів в область голови, а саме носової частини та вушної частини, спричинив потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді рани завитка лівої вушної раковини, садна спинки носа, садна підочної області праворуч, рана завитка лівої вушної раковини, що спричинило розлад здоров`я, які, згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» зазначені синці відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с. 9-14).

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

25.03.2020 р. ОСОБА_3 пред`явлено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0001530 від 16.09.2019 року за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України (а.с. 17).

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебувало кримінальне провадження № 509/1509/20 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ст.ст. 125 ч. 1, 125 ч. 2 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.07.2023 р. ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України у зв?язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження №0001530 від 16.09.2019 р. за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України закрито (а.с. 15).

Представницею позивачів до позову, як на підтвердження придбання ліків на лікування потерпілого ОСОБА_2 була надана накладна без дати її видачі на придбання ліків на ім?я позивача ОСОБА_2 на загальну суму 2854,75 грн., яка приймається судом як належний доказ з огляду на інші придбані ліки ОСОБА_2 , які декілька разів повторюються в силу тривалого лікування, відповідно до листа-призначення лікаря та з урахуванням виписок з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_2 , виписного епікризу та медичних обстежень, які відповідають періоду часу, якому передували скоєні відповідачем кримінальні правопорушення за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України, а тому судом враховуються як придбані ліки за листом-призначення лікаря, так і медичні обстеження на загальну суму 7541,86 грн. (а.с. 18-34).

В той же час, судом не береться до уваги витрати на бензин на проїзд з с.-ща Овідіополь до м. Чорноморської лікарні на суму 2250 грн., як не підтверджені документально (чекі, квитанції, видаткові накладні, тощо) (а.с. 19).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову в частині вимог ОСОБА_2 щодо відшкодування витрат на його лікування, як документально підтверджених на суму 7541,86 грн. зі стягненням вказаної суми на користь позивача ОСОБА_2 .

Представниця позивача ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 100000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 показав суду, що не звертався до медичного закладу для лікування, наполягаючи на стягненні з відповідача на свою користь моральної шкоди в сумі 100000 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, в даному випадку, позивач повинен надати суду докази як на підтвердження протиправних дій відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 62 Конституції України - особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.п. 8,9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Не заперечуючи своєї вини у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України відносно обох потерпілих (позивачів), відповідач визнав, що дійсно спричинив моральну шкоду обом потерпілим, яку він визначив як 3000 грн. на кожного потерпілого, мотивуючи це відсутністю у нього грошей.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка безумовно була заподіяна обом позивачам, суд, дотримуючись принципів законності, честі і гідності перед Законом, пропорційності і диспозитивності, беручи до уваги тижневий строк знаходження на стаціонарному лікуванні позивача ОСОБА_2 , час та зусилля, необхідні для відновлення його попереднього стану здоров?я до скоєного відносно нього відповідачем кримінального правопорушення, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), суд вважає, що достатнім розміром моральної шкоди позивачу ОСОБА_2 буде її визначення в сумі 30000 грн., а на користь позивача ОСОБА_1 , який також зазнав моральних страждань від протиправних дій відповідача, хоча не перебуваючи на лікуванні, однак відчуваючи певні моральні страждання, які збігаються з моральними стражданнями позивача ОСОБА_2 , буде законним визначити розмір моральної шкоди в сумі 20000 грн.

В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути суму судового збору, від сплати якого звільнені позивачі, подаючи позов в рамках кримінального провадження, у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 12,13,18,76,81,141,258,259,263-265,274,279 ЦПК України, ст.ст. 22,23,1166-1168,1177,1195 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.2005 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням - задовольнити частково ;

2.Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_2 ) моральну шкоду в сумі 20000 грн. ;

3.Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_3 ) моральну шкоду в сумі 30000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 7541,86 грн. ;

4.В задоволенні решти позовних вимог відмовити ;

5.Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) в дохід держави суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29.10.2025 р.

Суддя Гандзій Д.М.