провадження № 22-ц/824/4296/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року, про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька.

13 травня 2025 року від позивача за первістним позовом ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову в якій він просив вжити заходів забезпечення позову через встановлені факти психологічного та фізичного насильства ОСОБА_2 до своєї дитини, ОСОБА_3 , відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у справі №752/3089/24 шляхом:

- заборони ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ухвалення судового рішення по суті;

- заборони ОСОБА_2 вчиняти заходи примусу психологічного та фізичного характеру до дитини ОСОБА_3 ;

- заборони ОСОБА_2 хватати дитину ОСОБА_3 та утримувати її силою проти її волі та бажання самої дитини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 26 травня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Посилається на те, що Київським апеляційним судом підтверджено факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Посилаючись на практику Верховного Суду вважає, що суд не мав право робити переоцінку доказів, які були встановлені Київським апеляційним судом у постанові від 09 грудня 2024 року по справі №752/3089/24, щодо підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства фізичного та психологічного характеру) відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Вчинення домашнього насильства щодо дитини має серйозні правові, соціальні та психологічні наслідки для кривдниці ОСОБА_2 та самої дитини. Однак, суд проігнорував ризики і факти вчинення домашнього насильства як фізичного так і психологічного до малолітньої дитини, які встановлені рішенням суду.

Вже після встановленого факту насилля матері щодо дитини постановою Київського апеляційного суду, відносно ОСОБА_2 за нові її дії (лютий 2025 року) було відкрито три кримінальних провадження по різним статтям, в тому числі самоуправство, та об`єднане в одне ЄРДР. Тобто, ОСОБА_2 продовжує діяти, як вважає за потрібне, враховуючи лише власні інтереси.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року, про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання малолітньої дитини і встановлення порядку і способу спілкування з дитиною, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю та встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою батька, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

04 серпня 2025 року адвокатка Єрмоленко О.О., діючи в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Вважає заявлені ОСОБА_1 вимоги «заборонити вчиняти заходи примусу психологічного та фізичного характеру до дитини; заборонити хапати дитину та утримувати її силою проти її волі» не є процесуальними заходами забезпечення позову у розумінні ст. 150 ЦПК України. Такі дії є протиправними самі по собі, і у разі їх вчинення особа несе відповідальність відповідно до КК України та КУпАП. Тому заборона на вчинення дій, які і так заборонені законом, не може бути предметом забезпечення позову.

Суд не наділений повноваженнями встановлювати «заборону на вчинення протиправних дій», оскільки такі дії вже прямо заборонені законом, а їх вчинення підлягає реагуванню в межах кримінального чи адміністративного провадження, а не цивільного процесу.

Крім того, вказані вимоги не мають жодного зв`язку із предметом спору та не спрямовані на забезпечення виконання можливого судового рішення, що суперечить ст.149-151 ЦПК України.

04 серпня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від апеляційної скарги в частині вимог заяви про забезпечення позову щодо заборони ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ухвалення судового рішення по суті.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про часткову відмову від апеляційної скарги задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову про заборону ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ухвалення судового рішення по суті. Провадження за апеляційною скаргою в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову про заборону ОСОБА_2 змінювати місце проживання дитини ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ухвалення судового рішення по суті закрито. В іншій частині призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представниця - адвокатка Єрмоленко Оксана Олександрівна заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній частині межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявником, що його права можуть бути порушені, у разі невжиття заходів забезпечення позову у обраний ним спосіб, а також не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. В цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заявлені позивачем ОСОБА_1 види забезпечення позову такі, як заборона вчиняти заходи примусу психологічного та фізичного характеру дитини, утримувати її проти волі та бажання, оскільки за вказані дії передбачена адміністративна відповідальність.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Суть висновків Європейського суду з прав людини у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява №2091/13, п. 76).

У цій справі між сторонами дійсно існує спір з приводу визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка наразі проживає разом із батьком. Сторони мають вкрай неприязні стосунки, що не може не відображатися негативно на психоемоційному становищі дитини та формуванні нею уявлення про сім`ю, безпеку, любов та прив`язаність до одного з батьків.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову щодо фізичної опіки над дитиною, враховуючи, що спір виник із сімейних правовідносин (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19, від 22 червня 2022 року у справі №757/33742/19-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі №752/1253/22, від 05 грудня 2023 року у справі №490/2077/23).

Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці стосовно одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.

Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.

Колегія суддів зазначає, що батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.

Батьки і дитина мають право на вільне спілкування один з одним, якщо воно не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

Отже, обрані позивачем заходи забезпечення позову у вигляді заборони ОСОБА_2 вчиняти заходи примусу психологічного та фізичного характеру до дитини, хватати, утримувати силою проти її волі та бажання самої ОСОБА_1 виходять за межі предмету позову у цій справі, є неконкретизованими та не спрямовані на захист батьківських прав заявника, який він намагається отримати шляхом ухвалення судом відповідного рішення суду, саме на забезпечення виконання якого в подальшому можуть бути застосовані заходи забезпечення позову.

Як зазначалося вище, заходи забезпечення позову у цій категорії справ спрямовані усувати перешкод одному з батьків, з яким дитина на час вирішення спору фактично не проживає, у спілкуванні й вихованні дитини. Однак, обрані заявником заходи забезпечення позову перебувають за межами виконання органами державної влади позитивних зобов`язань, які випливають з гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав на спілкування з дитиною. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Під час розгляду судом та/ або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Верховний суд вже неодноразово звертав увагу, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі №753/23626/17, від 22 червня 2022 року в справі №757/33742/19-ц, від 14 грудня 2023 року в справі №127/20368/21, від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20).

За таких обставин, постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року по справі №752/3089/24 може бути врахована судом при ухваленні рішення по суті спору у цій справі або ж вирішенні питання про забезпечення позову за заявою ОСОБА_2 , однак не є підставою для обмеження прав відповідачки у спосіб визначений заявником за його заявою про забезпечення позову, оскільки як колегія суддів зазначала вище, інститут забезпечення позову у сімейних правовідносинах покликаний забезпечити саме батьківські права заявника на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення первісного позову ОСОБА_1 у цій справі за його заявою від 13 травня 2025 року.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.

Ураховуючи, що Київський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції (щодо забезпечення позову), а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл витрат на даній стадії судового провадження.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова