КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

Справа №133/4009/24

15.10.2025 м. Козятин

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі головуючого судді Гуменюка О.О., за участю секретаря судових засідань Корбут Ю.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сєчка В.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 , представник позивача адвокат Сєчко В.Л., до Козятинської міської ради Хмільницького району Вінницької області, , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Козятинської міської ради, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.01.1998 ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли у дар у рівних частках цілий житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . 29.01.1999 Вінницьким об`єднаним бюро технічної інвентаризації за № 888 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідно до виконавчого листа у справі №1-284, виданого Козятинським міськрайонним судом 25.12.1998, у ОСОБА_3 конфісковане усе належне йому майно в прибуток держави. 14.05.1999 згідно з договором купівлі-продажу нерухомості, укладеного на товарній біржі «Українська» між Державною податковою інспекцією по Козятинському району Вінницької області та ОСОБА_1 , остання придбала 1/2 частину житлового будинку з прибудовою під номером АДРЕСА_1 . На підставі рішення 14 сесії 4 скликання Козятинської сільської ради від 21.12.2004 ОСОБА_1 передано у власність 0,1155 га земельної ділянки в АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням №76600602 від 13.12.2024 Державного реєстратора прав на нерухоме майно позивачу відмовлено у проведені реєстраційних дій у зв`язку із недотриманням вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку.

Позивач з 14.05.1999 і по теперішній час відкрито, безперервно володіє та користується домоволодінням, в тому числі 1/2 його частиною.

Враховуючи зазначені вище обставини, позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 16.06.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.06.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 19.08.2025 закрито підготовче провадження у справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Сєчко В.Л. позов підтримали та просили його задовольнити, з підстав наведених у позові.

У судове засідання представник відповідача Козятинської міської ради Репало І.М. не з`явилася, однак надала до суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, а розгляд справи просила провести за її відсутності.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що позивач є його сусідкою. ОСОБА_5 переписав будинок сину ОСОБА_6 і доньці ОСОБА_7 помер. Позивач проживає у будинку біля 20 років, користується всім господарством та обробляє город.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач є її сусідкою. Позивач проживає у будинку біля 15 років, користується всім господарством та обробляє город. Власником будинку був батько позивача, який помер. Брат позивача також помер.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому у прийнятті визнання відповідачем позову слід відмовити, а також у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що н а підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 14.05.1999, укладеного між Державною податковою інспекцією по Козятинському району Вінницької області,з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, остання придбала об`єкт нерухомості: частина житлового будинку АДРЕСА_2 : «А» будинок з прибудовами, «Б» сарай, «В» вбиральня, що складає ідеальну частку. Вищевказаний договір посвідчений Товарною Біржею «Українська» та зареєстрований за №54315 від 14.05.1999.

Фактом завершення будівництва житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 , є технічний паспорт за реєстраційним номером у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:3894-3151-2162-4695, виготовлений КП «ВООБТІ» 19.01.2024.

Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №800455 від 28.11.2005 ОСОБА_1 на підставі рішення 14 сесії 4 скликання Козятинської сільської ради від 21.12.2004 є власником земельної ділянки площею 0,1155 га, що розташована АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до копії рішення виконкому Козятинської сільської ради від 31.08.2012 про надання дозволу на виготовлення містобудівних умов і обмежень позивачу запропоновано замовити в ліцензованій організації РКП «Проектно-виробничий архітектурно-планувальний центр» проект містобудівних умов і обмежень на добудову до будинку веранди та на будівництво погрібу, вбиральні та колодязя в АДРЕСА_2 .

Як вбачається з копії довідки №484 від 29.03.2024, виданої КП «ВООБТІ», згідно матеріалів інвентаризаційної / реєстраційної справи № 963, станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 29 січня 1998 року зареєстровано в цілому комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 4 під реєстровим № 888 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі Договору дарування, посвідченого 23 січня 1998 року, державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Михальчук Т.В., зареєстрованог в реєстрі № 247.

Зміна житлової площі за рахунок внутрішнього перепланування без втручання в несучі та огороджувальні конструкції, збудовані: ворота № хвіртка № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, огорожа № 5, криниця № 6, не підлягають прийняттю в експлуатацію згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» (зі змінами).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі №140/1774/18.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 придбала у Державної податкової інспекції по Козятинському району Вінницької області об`єкт нерухомості: частина житлового будинку АДРЕСА_2 : «А» будинок з прибудовами, «Б» сарай, «В» вбиральня, що складає ідеальну частку, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 14.05.1999.

Отже позивач була обізнана про власника спірного нерухомого майна, а сам по собі факт проживання, утримання майна в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є безумовною підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Зазначене унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки позов про визнання права власності з підстав, визначених у цій статті, не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником майна.

Разом з тим, відповідачем за вказаним позовом є попередній власник майна, яким є Державна податкова інспекція по Козятинському району Вінницької області або її правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позові.

Відповідна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №761/30025/16-ц від 30.01.2020.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Оскільки відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною даністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна, суд вважає, що визначивши відповідальною особою у спірних правовідносинах Козятинську міську раду, яка не була і не є власником спірного майна, позивач пред`явив позов до неналежного відповідача.

Виходячи з вимог закону, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.

Керуючись ст.ст.51, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у прийнятті визнання позову представником відповідача.

У задоволені позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 , представник позивача адвокат Сєчко В.Л., до Козятинської міської ради Хмільницького району Вінницької області, , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,- відмовити .

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителька АДРЕСА_1 ,

відповідач: Козятинська міська рада Хмільницького району Вінницької області, .

Суддя Олександр ГУМЕНЮК

15.10.2025