Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3464/25 Головуючий у 1-й інст. Васильчук Л. Й.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №285/3464/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 22 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Васильчук Л.Й.

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі Товариство) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу у розмірі 3 497,88 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що між Товариством та ОСОБА_1 укладено та діє Типовий договір розподілу природного газу шляхом фактичного (документально підтвердженого) відбору (споживання) природного газу з газорозподільної системи. Факт приєднання ОСОБА_1 до умов Типового договору підтверджується тим, що з 01.09.2023 відповідач продовжує здійснювати відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи, що підтверджується розрахунком заборгованості, який містить деталізовані показники спожитих об`ємів природного газу, показників газу тощо. Крім того, з моменту початку здійснення позивачем діяльності з розподілу природного газу у межах м. Звягель (з 01.09.2023), маючи під`єднаний до газорозподільної системи об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не звертався до Товариства з письмовою заявою про припинення розподілу природного газу. При цьому продовжує здійснювати відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи та отримувати послуги з розподілу природного газу.

Зазначало, що у ОСОБА_1 за період з липня 2024 року по квітень 2025 року виникла заборгованість за надані послуги, що складає 3 497,88 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 22 серпня 2025 року позо задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» заборгованість за послуги розподілу природного газу за період з 01.07.2024 по 30.04.2025 у розмірі 3 497,88 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, безпідставним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що позивач є юридичною особою непублічного права. Вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини справи та дійшов невірного висновку про задоволення позову.

Зазначає, що суд першої інстанції зобов`язаний був визнати пріоритет у застосуванні до спірних правовідносин норми міжнародного права, оскільки національне законодавство наголошує на необхідності сумлінного дотримання Україною міжнародних договорів відповідно до норм міжнародного права.

Вказує, що суд першої інстанції зобов`язаний був здійснювати реалізацію державного захисту порушених прав споживача, оскільки споживач є слабшою стороною договору та потребує більшого захисту держави.

Стверджує, що обов`язок по сплаті за комунальні послуги може бути виконаний за умови, якщо відповідач надав її в реальності, а не виключно у паперово/фіктивній формі.

Зазначає, що з 28.05.2015 відбулося повне розмежування сфери розподілу природного газу від сфери постачання природного газу, при цьому для операторів ГРМ встановлено по суті пряму заборону здійснювати господарську діяльність у сфері постачання природного газу. Тому, починаючи з 28.05.2015 господарську діяльність у сфері постачання природного газу може здійснювати виключно ТОВ «Житомиргаз Збут», натомість господарську діяльність у сфері розподілу природного газу може здійснювати виключно АТ «Житомиргаз», що на його думку, вплинуло зокрема і на заборону використання відповідних об`єктів газової інфраструктури у сфері постачання природного газу.

Вказує, що у юридичної особи ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» відсутні об`єкти газової інфраструктури, якими відповідач мав безпосередньо постачати природний газ, а тому позивач не виконував умови договору і не доставляв йому жодного кубометру природного газу.

Додає, що постачальник не має жодного права здійснювати будь-які правочини, зокрема математичні нарахування у іншій сфері господарювання, відмінній від постачання.

Зазначає, що він не є суб`єктом підприємницької діяльності, а тому не міг використовувати і ніколи не використовував природний газ на підставі та на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який за умовами ЦК України не використовується в побутових особистих цілях.

Вказує, що матеріали справи не містять жодних актів виконаних робіт на підтвердження реально проданої йому кількості природного газу. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у справі первинних документів, зокрема договору та підписаного Акту розмежування, які вказують на факт того, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» не здійснює господарської діяльності з постачання природного газу та послуг з утримання будинків і споруд, тому твердження представника позивача про таку господарську діяльність є лише її припущенням, яке не підтверджене жодним доказом.

Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 22 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

26 вересня 2025 року на адресу суду від Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

Вказує, що позивач при формуванні апеляційної скарги фактично не має належних та допустимих доказів, а відтак не спростовує і не може спростувати ту обставину, що з 01.09.2023 Житомирська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» здійснює ліцензійну діяльність з розподілу природного газу, у тому числі надає послуги з розподілу природного газу і у межах АДРЕСА_1 , за якою зареєстрований відповідач, йому присвоєно номер особового рахунку № НОМЕР_1 , який використовує природний газ та станом на день написання даного відзиву на апеляційну скаргу має заборгованість у розмірі 3497,88 грн. за період з 01.07.2024 по 30.04.2025.

Вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку долученим до матеріалів справи доказам, в тій мірі, в якій вони стосувалися предмета розгляду цього спору. Незгода ОСОБА_1 з висновками місцевого суду не зумовлює їх невідповідність нормам законодавства. Натомість, наразі наявне рішення суду від 16.09.2024 по справі №285/4148/24, яке набрало законної сили 20.11.2024, де судом встановлено обґрунтованість вимог Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу наданих у період з вересня 2023 року по червень 2024 року. Зокрема, в зазначеній справі підтверджуються обставини того, що об`єкт позивача за адресою: АДРЕСА_2 , був та залишається приєднаним до газорозподільної системи, ОСОБА_1 не звертався до Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» з письмовою заявою про припинення розподілу природного газу, при цьому продовжує здійснювати відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи та отримувати послуги з розподілу природного газу. Приписами ч.ч.4-6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначає, що взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2498 (далі типовий договір № 2498), Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року за №2496 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за № 1382/27827 (надалі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з пунктом 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ суб`єкти ринку природного газу (у тому числі, споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу. Доступ споживачів, у тому числі, побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом. Пунктом 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ передбачено, що договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі, побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі, побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Договір розподілу природного газу є публічним. Типовий договір розподілу газу, що затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником. Відповідно до пункту 1.3 Типового договору розподілу природного газу фактом приєднання споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема, надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №161/11800/19, у постанові від 01.11.2021 у справі №591/4825/20 та постанові Верховного Суду від 01.11.2021 року у справі №591/4825/20.

Вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції достовірно пересвідчився в тому, що Житомирською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» з 01.09.2023 надавалися послуги з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , споживачу ОСОБА_1 присвоєно номер особового рахунку № НОМЕР_1 , який використовує природний газ. У контексті зазначеного звертає увагу на висновок Верховного Суду у справі №717/341/21, де в постанові від 14.09.2022 стверджується, що: «У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ). Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2021 року у справі №591/4825/20 (провадження №61-11470св21), у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18)».

Таким чином, будинок відповідача (за адресою: АДРЕСА_1 ) був та залишається приєднаним до газорозподільної системи, зокрема даний факт підтверджується не лише наявним споживанням природного газу. Так з моменту початку здійснення позивачем діяльності з розподілу природного газу у межах м. Звягель (тобто з 01.09.2023), має під`єднаний до газорозподільної системи об`єкт за вказаною адресою. Вказує, що відповідач не звертався до Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» з письмовою заявою про припинення розподілу природного газу, при цьому продовжує здійснювати відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи та отримувати послуги з розподілу природного газу.

Отже суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи.

У поданих запереченнях на відзив позивача від 26 вересня 2025 року ОСОБА_1 зазначив, що вказаний відзив не може бути взятий до уваги судом та підлягає поверненню.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі ціна позову становить 3 497,88 грн, тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, (3028*30=90840,00 грн), а тому розгляд даної справи здійснюється апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із розрахунку заборгованості.

Відповідно до розрахунку суми заборгованості за послуги розподілу природного газу перед Житомирською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» вбачається, що загальна сума заборгованості за послуги розподілу природного газу з 01.07.2024 по 30.04.2025 становить 3 497,88 грн. Наведене також підтверджується рахунком за послуги з розподілу газу за квітень 2025.

25 квітня 2025 року на адресу відповідача була направлена вимога разом із рахунком про сплату заборгованості.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, оформлені шляхом приєднання побутового споживача до Типового договору розподілу природного газу. Відповідачем не надано доказів того, що він звертався до позивача із письмовою заявою про припинення розподілу природного газу на його об`єкт, а відтак оператор газорозподільної системи надає відповідні послуги із розподілу природного газу. Однак, всупереч визначеним вимогам закону та умовами договору, відповідач, як споживач наданих послуг, свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконував, не сплачував нараховані суми за послуги розподілу природного газу у встановлені строки, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість на користь позивача в сумі 3 497,88 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між споживачем та газорозподільною організацією врегульовано Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2494, (далі - Кодексом ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 року №2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач.

Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

Нормами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу віднесено до комунальних, а пунктом 5 частини 2 статті 7 цього ж Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 3 гл. 1 розд. І Кодексу ГРМ визначено, що його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем.

Відповідно до п. 4 гл. 1 роз. І Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.

Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.

Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Споживачем природного газу (споживач) є фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.

Відповідно до п. 2 гл. 2 роз. І Кодексу ГРМ оператор ГРМ здійснює діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії.

З 01 вересня 2023 року на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 рудня 2022 року №1839 «Про видачу ліцензії з розподілу природного газу ТОВ «Газорозподільні мережі України» та від 31 серпня 2023 року №1596 «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року №1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ «Газорозподільні мережі України» у межах Житомирської області розподіл природного газу здійснює ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії.

Згідно з п. 5 гл. 2 роз. І Кодексу ГРМ взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог гл. 3 роз. VІ цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 гл. 3 роз. І Кодексу ГРМ для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові, а також суміжні суб`єкти ринку природного газу, які фізично підключені до ГРМ, забезпечуються цілодобовим доступом до ГРМ та можливістю розподілу (переміщення) природного газу ГРМ у порядку, визначеному в розділі VI цього Кодексу.

Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2498 (далі - Типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.

Відповідно до п. 1 гл. 3 роз. VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Відповідно до п. 3 гл. 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Згідно з п. 4 гл. 3 роз. VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Пунктом 5 гл. 3 роз. VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Підпунктом 6 пункту 1 глави 2 розділу ХІ Кодексу ГРМ, до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування не облікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належать використання природного газу споживачем за відсутності чи після розірвання договору розподілу природного газу.

Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 01.11.2021 у справі №591/4825/20 (провадження №61-11470св21).

Судом встановлено, що оператором газорозподільної системи на території Звягельського (Новоград-Волинського району) на підставі відповідної ліцензії є Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії.

ОСОБА_1 є споживачем послуг природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , якому присвоєно номер особового рахунку № НОМЕР_1 та який фактично споживає природний газ.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами договірних правовідносин, оформлених шляхом приєднання побутового споживача до Типового договору розподілу природного газу.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №161/11800/19 та постанові Верховного Суду від 01.11.2021 року у справі №591/4825/20).

У свою чергу матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 звертався до позивача із письмовою заявою про припинення розподілу природного газу на його об`єкт, відтак оператор газорозподільної системи забезпечував та забезпечує відповідача цілодобовим доступом до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу, тобто надає відповідні послуги із розподілу природного газу.

Суд першої правильно виходив з того, що приєднання ОСОБА_1 до умов зазначеного договору відбулося шляхом вчинення ним дій, зокрема, щодо щомісячного споживання різних об`ємів природного газу, що підтверджується зміною показань газового лічильника по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Розрахунок заявленої заборгованості проведено позивачем згідно з вимогами Кодексу ГРМ та тарифів, встановлених на послуги розподілу природного газу для ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії у відповідні періоди, об`ємів споживання відповідачем природного газу.

Відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо здійснення ним відбору (споживання) природного газу з газорозподільної системи та отримання ним послуг з розподілу природного газу у період з 01.07.2024 по 30.04.2025.

Розрахунок заборгованості відповідачем також не спростований.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, а тому дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» заборгованість за послуги розподілу природного газу у розмірі 3 497,88 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що з 28.05.2015 року господарську діяльність у сфері постачання природного газу може здійснювати виключно ТОВ «Житомиргаз Збут», натомість господарську діяльність у сфері розподілу природного газу може здійснювати виключно АТ «Житомиргаз», оскільки з 01 вересня 2023 року на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26 рудня 2022 року №1839 «Про видачу ліцензії з розподілу природного газу ТОВ «Газорозподільні мережі України» та від 31 серпня 2023 року №1596 «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року №1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ «Газорозподільні мережі України», у межах Житомирської області розподіл природного газу здійснює ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено реальне надання комунальної послуги, тобто постачання природного газу, тому у відповідача відсутній обов`язок оплати такої комунальної послуги, є безпідставними. Так,розглядаючи справу, суд першої інстанції достовірно пересвідчився в тому, що Житомирською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» з 01.09.2023 надавалися послуги з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , споживачу ОСОБА_1 , який використовує природний газ, присвоєно номер особового рахунку № НОМЕР_1 . При цьому до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт ОСОБА_1 не подавав.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання в аредяційній скарзі на ту обставину, що позовна заява ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, оскільки позивачем долучено до позовної заяви копію платіжної інструкції №575737690 від 11.12.2024 року, яка не підтверджує сплату судового збору за подання позову у цій справі, є помилковим виходячи з наступного.

Встановлено, що 26.06.2025 через підсистему «Електронний суд» позивачем було подано позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу наданих у період з 01.07.2024 по 30.04.2025 у розмірі 3 497,88 грн.

До позовної заяви позивачем було долучено копію платіжної інструкції №575737690 від 11 грудня 2024 про оплату судового збору за подання позову у сумі 2 422,40 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №800/473/17 (провадження №11-56заі18) зроблено правовий висновок щодо відсутності у заявника обов`язку надавати суду оригінал квитанції про сплату судового збору, оскільки суд самостійно повинен перевіряти зарахування відповідної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, в тому числі на підставі дубліката платіжного документа. Таким чином, обов`язок перевірити факт зарахування судового збору у конкретній справі покладається на суд.

Таким чином, безпідставними є доводи відповідача щодо обов`язку позивача подання до суду оригіналу платіжного документа про сплату судового збору.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що місцевим судом не було перевірено зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, колегія апеляційного суду відхиляє, виходячи з наступного.

З урахуванням Перехідних положень ЦПК України, а саме п.15.2 в суді функціонує автоматизована система документообігу суду.

Комп`ютерною програмою «Д-3» реалізовано функцію щодо перевірки надходження коштів згідно з платіжним документом, який поданий стороною, до спеціального фонду Державного бюджету України, шляхом надсилання в автоматичному режимі Державною казначейською службою України на адресу суду відомостей про зарахування таких коштів, та у разі їх надходження в автоматичному режимі здійснюється поєднання платіжного документа із обліково-статистичною карткою (далі ОСК) на цивільну справу, по якій було сплачено судовий збір.

Саме у вказаний вище спосіб щодо виконання вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про судовий збір» суд здійснює перевірку зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №609/538/19 (провадження №61-14017св20) зазначено, що частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду. Таким чином, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд.

Позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви та надав платіжну інструкцію про сплату судового збору, тому судом першої інстанції правомірно відкрито провадження у справі та призначено позовну заяву до розгляду.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції і з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 22 серпня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді