ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8317/25 Справа № 207/1210/25 Суддя у 1-й інстанції - Бушанська О. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на заочне рішення Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року АТ «Таскомбанк» звернулось до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувало тим, що між ними та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2262140-206 від 01.10.2021 року, відповідно до умов якого позичальнику надаються кредитні кошти у розмірі 94 000 грн на 60 місяців під 0,01 % річних зі сплатою комісії у розмірі 2,5 % щомісячно.

В супереч вимогам кредитного договору ОСОБА_1 не здійснювала своєчасного погашення платежів у повному обсязі, у зв`язку із чим станом на 27.01.2025 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 140 851,02 грн. з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 91 484,69 грн; заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) - 16,33 грн; заборгованість по комісії (в.ч. прострочена) 49 350 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2262140-206 від 01.10.2021 року станом на 27.01.2025 року у розмірі 140 851,02 грн..

Рішенням Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року позовні вимоги АТ «Таскомбанк» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором №2262140-206 від 01.10.2021 року у загальному розмірі 91 501,02 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 91 484,69 грн.; заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) 16,33 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 573, 59 грн.. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Таскомбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по комісії у розмірі 49 350 грн. та прийняти нове, яким задовольнити ці вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування посилався на порушення норм матеріального права та не повне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Зазначав, що підписавши кредитний договір №2262140-206 від 01.10.2021 року, сторони погодили всі істотні умови договору, зокрема і розмір комісії за обслуговування кредитом (2,5% щомісячно). При цьому розмір та порядок нарахування комісії відображено у розрахунку заборгованості та виписці з клієнтських рахунків, які є належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку судових повісток до електронних кабінетів позивача та його представника, довідка про доставку ОСОБА_1 судової повістки у вигляді СМС, а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повітки ОСОБА_1 «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.2 а.с.57 зворот, 58,59)

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банком належними та допустимими доказами доведено факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем від позивача кредитних коштів. Однак вимоги щодо стягнення комісії за обслуговування є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по комісії.

Такий висновок в оскаржуваній частині рішення відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено,що 01.10.2021 року між Акціонерним товариством "Таскомбанк" та ОСОБА_1 (надалі - позичальник) укладено заяву -договір про надання споживчого кредиту №2262140-206, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на наступних умовах: тип та мета кредиту - кредит на власні потреби/кредит на рефінансування заборгованості в іншій фінансовій установі; загальна сума кредиту - 94000,00 грн; комісія за надання кредиту - 0%; спосіб надання кредитних коштів - кредитні кошти перераховуються на поточний рахунок № НОМЕР_1 ; строк кредиту - 60 місяців; проценти за користування кредитом - 0,01% річних; комісія за обслуговування кредиту - 2,5% щомісячно.

Наведені умови договору узгоджені сторонами у паспорті споживчого кредиту за продуктом "Зручна готівка Максимум".

Також сторонами підписано додаток 1 до заяви- договору про надання споживчого кредиту №2262140-206 від 01.10.2021року - Графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит №2262140-206 від 01.10.2021 року.

На виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу 94000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №775458108 від01.10.2021 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору №2262140-206 від 01.10.2021 року станом на 27.01.2025 року заборгованість відповідача перед позивачем станом на 27.01.2025 року становить 140 851,02 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) - 91 484,69 грн; заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена) - 16,33 грн; заборгованість по комісії (в.ч. прострочена) - 49350,00 грн.

30.10.2024 року позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення-вимога від 25.10.2024 року №189767/70, в якому банк повідомив позичальника про те, що заборгованість по кредиту станом на 25.10.2024 року становить: 91 484,69 грн -заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 16,33 грн - заборгованість за процентами (в т.ч. прострочена); 49350,00 грн - заборгованість по комісії (в.ч. прострочена) та просив здійснити погашення цієї заборгованості протягом 30 днів за дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дати направлення банком повідомлення позичальнику.

З приводи позовних вимог щодо заборгованості за комісією слід зазначити наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Тим не менш, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині комісії з наступних підстав.

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII.

Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачав можливість встановлення комісії за управління кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначила, що «комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У кредитному договорі, який укладений між сторонами, не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», чинними на момент укладення договору.

Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а також те, що договором безпосередньо передбачена комісія за послуги, які згідно чинного на момент укладення правочину законодавства України мають надаватись безкоштовно, тому положення пункту 3.12 вказаного договору, та додатків до нього щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування та управління кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12 червня 2024 року у справі № 295/11290/21 (провадження № 61-8534св23).

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню щодо комісії, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи в оскаржуваній частині норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового в оскаржуваній частині немає.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що рішення суду в неоскаржуваній частині, яка стосується заборгованості по тілу кредиту та процентах не предмет законності не перевірялось.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 140 851,02 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Рішення Південного районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Судді: