Постанова

Іменем України

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 757/11883/18-ц

провадження № 61-8295св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у складі судді: Вовка С. В., та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року (повний текст постанови складений 25 червня 2025 року) в складі колегії суддів: Соколової В. В., Верланова С. М., Поліщук Н. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Позов мотивований тим, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 615 180 грн.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми позову у розмірі 4 077 850 грн, яка не скасована, проте не внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за реєстровим №1620 від 09 липня 1997 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіна С. П.

З метою уникнення повернення боргу позивачу ОСОБА_2 14 вересня 2017 року фіктивно продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка. У подальшому 03 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (сусідкою відповідача ОСОБА_2 ) було укладено договір іпотеки.

На переконання позивача, укладені договори купівлі-продажу та іпотеки після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. за № 1524;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в складі судді Григоренко І. В., у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

доводи позивача з приводу фіктивності укладення оспорюваного договору ґрунтуються виключно на його припущеннях та не підтверджені відповідними доказами, а докази наявні у справі підтверджують факт реального настання правових наслідків, обумовлених договором;

зміна власників квартири відбувалася на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року та від 21 червня 2019 року, що укладені в нотаріальній формі у встановленому законом порядку між власниками квартири та її новими набувачами, з оплатою вартості майна продавцями в сумі 2 997 510,00 грн та 7 929 000,00 грн відповідно, з проведенням державної реєстрації переходу права власності на квартиру та передачі її у володіння від попередніх власників до нових;

визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу недійсним створює правові наслідки лише для сторін цього правочину, проте позивач не є стороною оспорюваного договору. За таких обставин захист прав позивача у спосіб, який не створює для останнього жодних правових наслідків, не впливає на обсяг його матеріально - правових благ, а тому не може вважатися ефективним;

передання спірної квартири в іпотеку, а в подальшому відчуження цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_5 , свідчить лише про те, що ОСОБА_3 діяла як власник цього майна, реалізуючи право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд;

ОСОБА_5 є добросовісним набувачем оспорюваної квартири АДРЕСА_1 . Попередні власники спірної квартири - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не ставлять під сумнів та не оспорюють набуття права власності та права користування ОСОБА_5 спірною квартирою, вимоги про її витребування не заявляють.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф., апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року - змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру своїй сестрі ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, тобто вже після відкриття 09 червня 2017 року Верховним Судом України провадження у справі № 309/3458/14-ц. 03 лютого 2018 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 іпотечний договір, предметом якого є спірна квартира;

укладаючи 14 вересня 2017 року оспорюваний договір купівлі-продажу, продавець ОСОБА_2 був обізнаний про перебування в провадженні Верховного Суду України спору щодо стягнення з нього на користь позивача грошових коштів та передбачав можливе стягнення з нього на користь ОСОБА_1 боргу. ОСОБА_2 усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову ОСОБА_1 та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Такі дії ОСОБА_2 не можна визнати добросовісними у розумінні пункту 6 частини першої та третьої статті 3 ЦПК України. Також матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;

з огляду на те, що укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_2 , та на яку могло бути накладено стягнення в межах виконавчого провадження, відчужена іншій особі в період перебування у провадженні суду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з нього грошових коштів, дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними;

задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та його сестрою ОСОБА_3 , а також іпотечного договору від 03 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не призведе до поновлення прав позивача, тому обраний спосіб захисту шляхом визнання недійсними зазначені правочини за наявності вже іншого договору купівлі-продажу та іншого власника не є ефективним способом захисту, оскільки, у разі задоволення позову захист прав позивача буде вимагати додаткових заходів судового втручання.

Короткий зміст судового рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року:

касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення;

касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що ОСОБА_2 фіктивно продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , а тому договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року є недійсним. Позивач вважає порушеними свої права з підстав неможливості звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з її вибуттям із власності боржника;

суди встановили, що 21 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність належну ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 28 лютого 2020 року представник позивача - ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. за № 1524; витребувати у ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року заяву про зміну предмета позову повернено заявнику без розгляду з підстав несплати судового збору. Таким чином, заяву позивача про зміну предмета позову, яка містить вимоги до ОСОБА_5 , суд першої інстанції не прийняв відповідно до вимог процесуального закону з підстав несплати судового збору за змінену вимогу про витребування майна;

Верховний Суд зауважує, що у порядку статті 388 ЦК України з вимогою про витребування майна може звернутися лише власник цього майна;

інтерес ОСОБА_1 як заінтересованої особи (не сторони оспорюваних правочинів) полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ним його прав. Таким чином, позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав, оскільки на час подання позову договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був чинний, в судовому порядку недійсним не визнавався. Крім того, фраудаторний правочин це правочин, який вчинений саме боржником на шкоду кредитору. Водночас ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 відчужив квартиру, і яка надалі відчужила її ОСОБА_5 , не є боржником, і такий договір між нею та ОСОБА_5 не є предметом цього позову;

належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від13 вересня 2023 року у справі № 638/9047/19, провадження № 61-8399св23). Тому питання врегулювання правовідносин між боржником і третіми особами - кінцевими власниками неодноразово відчуженого майна боржника у разі визнання договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним внаслідок його фраудаторності, не впливає на кредитора, який стягує заборгованість лише з боржника;

суди попередніх інстанцій не сприяли учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернули уваги на те, що позивач звернувся до суду з вимогами які відповідають належному способу захисту його прав.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

у відповідь на адвокатський запит адвоката Старшинського В. А. Хустський районний суд Закарпатської області листом від 17 квітня 2024 року №309/3458/14/5/13/2024 повідомив, що при огляді цивільної справи №309/3458/14 провадження 2/309/81/15 том № 2 відсутні докази про направлення копії ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження справи на адресу / АДРЕСА_3 / ОСОБА_2 ;

окрім цього, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у справі № 309/3458/14 опубліковано лише два судових рішення Верховного Суду України у вказаній справі: (1) ухвала Верховного Суду України від 7 грудня 2017 року про призначення справи до розгляду; (2) постанова Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року;

копія ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження у справі № 309/3458/14 ОСОБА_2 не направлялася. Вказана ухвала Верховного Суду України також не опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Наведені обставини спростовують доводи позивача про фраудаторність укладеного ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року на користь ОСОБА_3 , адже станом на дату вчинення вказаного правочину жодного судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 не існувало, а ухвала Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження у справі № 309/3458/14 останньому не направлялася та у Єдиному державному реєстрі судових рішень не опубліковувалася;

згідно з доказами, наявними у матеріалах справи, станом на момент укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу, ОСОБА_2 міг бути обізнаним виключно про існування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, якою рішення суду апеляційної інстанції про стягнення з нього заборгованості було скасоване, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні такого позову залишено в силі. Таким чином, доводи позивача про обізнаність ОСОБА_2 про відкриття Верховним Судом України провадження у справі № 309/3458/14, що начебто спонукало останнього укласти фраудаторний правочин на шкоду позивачу, спростовуються матеріалами справи;

враховуючи наведене відсутні правові підстави для задоволення вимог позову про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 недійсним. Позовні вимоги про повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 не є належним способом захисту порушених або оспорюваних прав ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови;

в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

першим питанням, яке підлягає до вирішення колегією суддів апеляційного суду, є питання щодо визначення змісту заявлених позовних вимог, так як в матеріалах справи відсутній процесуальний документ щодо вирішення питання прийняття уточнених позовних вимог поданих при новому розгляді справі. З матеріалів справи вбачається, що при першому розгляді справи позивачем була подана заява про зміну предмету позову, в якій він визначив ОСОБА_5 як відповідача у справі та заявив вимогу про витребування від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Ухвалою суду першої інстанції, занесеною до протоколу судового засідання від 11 червня 2020 року суд відмовив в прийнятті даної заяви до розгляду. У зв`язку з цим подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням вимог викладених в первісній позовній заяві. Разом з тим суд касаційної інстанції вказав на те, що суди не сприяли учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернули уваги на те, що позивач звернувся до суду з вимогами які відповідають належному способу захисту його прав. При новому розгляді справи позивачем подані заяви про залучення відповідачем ОСОБА_5 та уточнення позовних вимог, в яких висунуто лише дві вимоги, а саме вимога до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року та вимога до ОСОБА_5 про витребування спірної квартири у власність ОСОБА_2 . У матеріалах справи відсутній процесуальний документ суду першої інстанції щодо вирішення питання прийняття уточнених позовних вимог поданих позивачем при новому розгляді справі. Процесуальний закон не містить визначення такого процесуального документу, як уточнення позовних вимог, проте по своїй суті подана позивачем заява є заявою про зміну предмету позову. Вказана заява надійшла до суду після завершення підготовчого провадження, однак за даними поштового відділення вона була подана до дати призначеного підготовчого засідання та надійшла до суду до дати розгляду справи по суті. Також зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом розглядались вимоги викладені в заяві від 23 березня 2024 року, яка надійшла до суду першої інстанції 19 квітня 2024 року;

судом було допущено порушення норм процесуального закону щодо відсутності вирішення питання про прийняття заяви позивача про зміну позовних вимог. Враховуючи, що ця зміна предмету позову зумовлена необхідністю захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, на що звернута увага Верховним Судом, а також враховуючи фактичне прийняття судом до уваги і розгляд саме викладених в заяві від 23 березня 2024 року позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду вважає, що справа підлягає перегляду саме з урахуванням вказаних вимог. При цьому слід зазначити, що допущене судом першої інстанції порушення процесуального закону не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не призвело до порушення прав учасників судового розгляду, оскільки про таке ними не заявлено, та направлено на вирішення спору між ними;

відповідач ОСОБА_2 має боргове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі договору позики укладеному між ними 09 липня 2010 року. Рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості за вказаним договором було ухвалено апеляційним судом 03 липня 2015 року. Проте судом касаційної інстанції вказане рішення було скасовано 15 лютого 2017 року, і відповідно чинним залишилось рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості. Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року було скасовано судове рішення від 15 лютого 2017 року та залишено в силі постанову апеляційного суду від 03 липня 2015 року. Оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тобто в цей період рішення про стягнення заборгованості було скасовано судом касаційної інстанції та чинним було рішення суду про відмову у позові. На час укладення цього договору також були відсутні будь-які заборони на відчуження цього майна;

позивач вказує на те, що на час укладення цього договору касаційним судом було відкрито провадження за його заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року. Матеріали справи містять копію відповідної ухвали, датою постановлення якої є 09 червня 2017 року. Разом з тим даних про направлення цієї ухвали відповідачу ОСОБА_2 матеріали справи не містять, до того ж вказане судове рішення відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. А отже стверджувати, що відповідач ОСОБА_2 вчинив дії щодо відчуження належного йому майна саме внаслідок відкриття провадження касаційним судом не вбачається можливим. Сторона відповідача вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 будучи впевненим в остаточності судового рішення про відмову у стягненні заборгованості, при укладенні договору, не мав на меті ухилення від виконання зобов`язанням перед позивачем, а керувався власними потребами. За загальним правилом скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є братом і сестрою, що ними не заперечувалось в ході розгляду справи. Позивач в ході розгляду справи вказував на те, що обставина укладення договору між такими близькими родичами, як брат і сестру, які підтримують достатньо тісний зв`язок, свідчить про його фіктивність. Проте саме по собі обставина укладення договору між близькими родичами не свідчить про його фіктивність чи фраудаторність, оскільки законодавство не забороняє укладення договорів між родичами, проте вимагає додержання загальних підстав для відповідного виду договорів. Оспорюваний договір є договором купівлі-продажу, що передбачає оплатність договору та реальне передання майна, що є його предметом. З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір був дійсно оплатним, про що свідчить відповідний банківський документ. При цьому ціна договору була визначена на підставі висновку оцінки, що вказує на реальність ціни. Вказана обставина не була спростована стороною позивача належними та допустимими доказами, яким мав би бути висновок експерта, а надані позивачем витяги з електронних ресурсів не можуть бути прийняті до уваги суду. А отже доводи позивача про те, що ціна договору не відповідала ринковій ціні слід визнати недоведеними;

після укладення договору оплата комунальних послуг за адресою спірної квартири здійснювалась новим власником ОСОБА_3 , та нею були вчинені дій щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Даних про те, що відповідач ОСОБА_2 здійснював подальше користування спірною квартирою, як те вказував позивач, матеріали справи не містять. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 на укладений ним договір оренди іншої квартири, оскільки такий договір був укладений 01 жовтня 2014 року строком на 2 роки, тобто в період коли спірна квартира перебувала у власності відповідача ОСОБА_2 . Враховуючи наведене колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року фіктивним, як на те вказував позивач при зверненні до суду з позовом, а отже з цих підстав вимога про визнання недійсним оспорюваного договору не підлягає до задоволення;

для кваліфікації правочину як фраудаторного важливим є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна, а також наявність в діях боржника ознак недобросовісності та зловживання правом у цивільних правовідносинах (статті 3, 13 ЦК України). Проте з урахуванням наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність ознак фраудаторності у договорі купівлі-продажу укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, оскільки обставини саме ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем не доведені в ході розгляду справи, а на припущеннях не може ґрунтуватись рішення суду. Відповідач ОСОБА_3 21 червня 2019 року відчужила спірну квартиру відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. На час укладення цього договору були відсутні будь-які заборони на відчуження цього майна. При цьому ціна договору була визначена на підставі висновку оцінки, що вказує на реальність ціни і вказана обставина не була спростована стороною позивача належними та допустимими доказами, яким мав би бути висновок експерта, а надані позивачем витяги з електронних ресурсів не можуть бути прийняті до уваги суду. Здійснення оплати за цим договором підтверджується банківським документом, що свідчить про реальну оплатність вказаного договору. При цьому в матеріалах справи відсутні дані про пов`язаність, прямо чи опосередковано, відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Натомість в ході апеляційного перегляду позивач не заперечував обставин добросовісності відповідача ОСОБА_5 . Ні відповідач ОСОБА_3 , ні відповідач ОСОБА_5 не є боржником перед позивачем, а укладений між ними договір не є предметом цього позову;

позивачем висунута вимога до відповідача ОСОБА_5 про витребування майна у власність відповідача ОСОБА_2 , вказуючи на те, що лише таким шляхом він зможе захистити свої порушені права. Судова практика вказує також на те, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. На це вказано, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 756/4527/22 та інших;

у цій справі укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу від 21 червня 2019 року не містить ознак фраудаторності і добросовісність останнього набувача ОСОБА_5 не спростована і навіть визнана стороною позивача в ході розгляду справи, а отже підстав для вручання у його право не вбачається. З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про витребування від відповідача ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_2 спірної квартири.

Аргументи учасників справи

27 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року (повний текст постанови складений 25 червня 2025 року), в якій просив:

рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати;

ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

матеріалами справи та постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року встановлено недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який уклав фраудаторний правочин з рідною сестрою ОСОБА_3 , а та у свою чергу користуючись тимчасовим зняттям арешту продала квартиру ОСОБА_9 ;

по цей час залишається дійсною та нескасованою ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми позову в розмірі 4 077 850 грн;

укладений між відповідачами договір купівлі-продажу та договір іпотеки, після відкриття провадження Верховним Судом України та ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому зазначені договори підлягають визнанню недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України;

відповідачем у справі є ОСОБА_4 , яка є зведеною сестрою та близькою подругою ОСОБА_10 та є близькою подругою і ОСОБА_2 ;

ОСОБА_2 не маючи на меті, щоб настали реальні наслідки купівлі-продажу квартири, а тільки приховував майно від виконавчої служби, фіктивно продав рідній сестрі спірну квартиру, а та в свою чергу передала її в іпотеку сестрі нинішньої жінки ОСОБА_2

ОСОБА_10 з 19 травня 2019 року, почала публікувати в інтернеті оголошення, що вона як власник здає в оренду спірну квартиру на АДРЕСА_4 за 4000 дол. США на місяць. Позивачем виявлено на сайті агентства нерухомості «Благовіст» оголошення про продаж спірної квартири за 650 000 дол. США. Враховуючи, що доведено факт здачі ОСОБА_11 , теперішньою жінкою ОСОБА_2 , квартири в оренду, однозначним є висновок, що вона та ОСОБА_2 намагаються продати цю квартиру, що зобов`язує суд накласти арешт на цей об`єкт, однак на всі клопотання суд відмовлявся це зробити.

18 серпня 2025 року ОСОБА_5 через представника ОСОБА_12 надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить:

касаційну скаргу залишити без задоволення;

оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, є нерелевантними, оскільки зроблені у справах з відмінними фактичними відносинами. Відмінність полягає у наявності добросовісного набувача, добросовісність якого позивачем під сумнів не ставиться;

у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23) зазначено, що у разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо. Визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача;

вимога про витребування (повернення) майна від добросовісного набувача ОСОБА_5 на користь боржника ОСОБА_2 , фактично порушує права ОСОБА_5 , а забезпечення прав кредитора - ОСОБА_1 відбувається не за рахунок боржника ОСОБА_2 , а за рахунок добросовісного набувача ОСОБА_5 , що є неприпустимим з огляду на елементарні принципи розумності та справедливості цивільних правовідносин;

застосування такого способу захисту прав, як відновлення становища, яке існувало до порушення фактично призводить до втручання у право власності добросовісного набувача, який набув спірну квартиру за відплатним договором, а його добросовісність не ставиться під сумнів та не оспорюється позивачем у справі;

за наслідком укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2017 року відбувся перехід права власності на вказане майно від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 . Після укладення договору оплата комунальних послуг за адресою спірної квартири здійснювалась новим власником ОСОБА_3 , та нею були вчинені дії щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Вказане свідчить про відсутність правових підстав для визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири;

Ухвала Верховного Суду України від 09 червня 2017 року на адресу ОСОБА_2 не надсилалася у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня. ОСОБА_2 станом на день укладення оспорюваного договору не був обізнаний про відкриття відповідного провадження Верховним Судом України, а отже і не міг мати умислу вчиняти правочин на шкоду позивачу.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

17 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 серпня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21; від 14 вересня 2022 року у справі № 369/8077/19; від 13 вересня 2023 року у справі № 638/9047/19; від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Фактичні обставини

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/71344011) ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначав, що 09 липня 2010 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого останній винен йому 286 000 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму грошей до закінчення 2012 року. ОСОБА_13 поручився відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 , про що 09 липня 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернув, позивач просив суд стягнути солідарно на свою користь з відповідачів 286 000 дол. США боргу, 34 664 долари США інфляційних втрат, 13 586 дол. США 3 % річних від простроченої суми, що становить загальну суму 7 731 202 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 929 424,18 грн, з яких: 6 615 180 грн (286 000 дол. США) - сума боргу за договором позики; 314 244,18 грн (13 586 дол. США) - 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції скасоване, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/71344011) ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року залишено в силі.

Провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року було відкрито ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц (провадження № 6-996цс17).

З листа Хустського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2024 року наданому на запит представника відповідача ОСОБА_5 встановлено, що при огляді цивільної справи № 309/3458/14 провадження № 2/309/81/15 відсутні докази про направлення копії ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження на адресу ОСОБА_2 .

У Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 309/3458/14 наявні дані про ухвалені Верховним Судом України судові рішення 07 грудня 2017 року та 13 грудня 2017 року.

Сторонами визнано, що ОСОБА_2 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 лютого 2018 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , була ОСОБА_3 . Також в реєстрі були внесені дані про державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 03 лютого 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В.

14 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна визначена у договорі в розмірі 2 997 510 гривень, що відповідає ринковій відповідно до Звіту про оцінку майна № AS18-170816-036, виконаного ТОВ «ІНЕО ПЛЮС» станом на 16 серпня 2017 року.

Матеріали справи містять також копію платіжного доручення № 1808/2/1 від 14 вересня 2017 року про перерахування ОСОБА_3 на банківський рахунок ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 2 997 510 грн.

ОСОБА_3 була визначена споживачем комунальних послуг та нею проводилась оплата цих послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 зверталась із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Заперечуючи обставини фіктивності відповідачем ОСОБА_2 також було подано до суду в копіях:

рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі № 761/9328/16 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 ;

договір оренди квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_16 01 жовтня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 орендував квартиру у АДРЕСА_5 строком на 2 роки.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2019 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_5 відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні.

21 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність належну ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Ціна визначена у договорі в розмірі 7 929 000 грн, що становить 300 000 дол. США. У договорі також зазначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Надійна Справа» ринкова вартість квартири станом на 18 червня 2019 року становить 7 133 913 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 10 грудня 2019 року ОСОБА_5 залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних позовних вимог.

28 лютого 2020 року позивачем подана заява про зміну предмету позову, в яких він визначив ОСОБА_5 як відповідача у справі та заявив вимогу про витребування від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду першої інстанції, занесеною до протоколу судового засідання від 11 червня 2020 року суд відмовив у прийнятті даної заяви до розгляду, оскільки вона не відповідає вимогам закону, а саме не сплачена судовим збором.

19 травня 2020 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов про визнання його права власності на спірну квартиру, проте ухвалою суду від 11 червня 2020 року цей зустрічний позов повернутий відповідачу.

Позивачем на підтвердження пов`язаності відповідачів також надані роздруківки з їх соціальних мереж щодо спільного відпочинку та дані їх участі при створенні підприємств.

Також позивачем 14 червня 2019 року був наданий витяг електронного ресурсу «Dom Ria» де міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв. м по АДРЕСА_6 за ціною 300 000 дол. США та про оренду квартири за ціною 4 000 дол. США.

02 липня 2019 року позивачем був наданий витяг з іншого електронного ресурсу та роздруківка переписки, де міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв. м по АДРЕСА_6 за ціною 650 000 дол. США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року було року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна. Рішення суду було мотивовано тим, що:

ОСОБА_5 є добросовісним набувачем оспорюваної квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Попередні власники спірної квартири не ставлять під сумнів та не оспорюють набуття права власності та права користування ОСОБА_5 спірною квартирою, вимоги про її витребування не заявляють;

позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за рахунок об`єкту нерухомості, який є предметом оспорюваного ним договору купівлі-продажу, позивач міг би у майбутньому задовольнити свої вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, у зв`язку із чим просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, задоволення такої вимоги позивача суд вважав неефективним способом захисту його прав, оскільки такий спосіб захисту не створює для позивача жодних правових наслідків, не захищає та не відновлює його права.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року змінено шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. Апеляційний суд вказав на те, що:

протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року заяву про зміну предмету позову повернуто заявнику без розгляду, а отже вимоги апеляційної скарги щодо витребування від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають апеляційному розгляду, оскільки не вирішувались судом першої інстанції;

задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також іпотечного договору від 03 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не призведе до поновлення прав позивача, тому обраний спосіб захисту визнати недійсним договір купівлі-продажу та іпотечний договір за наявності вже іншого договору купівлі-продажу та іншого власника не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватиме додаткових заходів судового втручання.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року скасовані, а справа була передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд вказав на те, що:

інтерес ОСОБА_1 як заінтересованої особи (не сторони оспорюваних правочинів) полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ним його прав. Таким чином, позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав, оскільки на час подання позову договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був чинний, в судовому порядку недійсним не визнавався;

фраудаторний правочин це правочин, який вчинений саме боржником на шкоду кредитору. Водночас ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 відчужив квартиру, і яка надалі відчужила її ОСОБА_5 , не є боржником, і такий договір між нею та ОСОБА_5 не є предметом цього позову. Належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №638/9047/19, провадження № 61-8399св23). Тому питання врегулювання правовідносин між боржником і третіми особами - кінцевими власниками неодноразово відчуженого майна боржника у разі визнання договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним внаслідок його фраудаторності, не впливає на кредитора, який стягує заборгованість лише з боржника;

суди попередніх інстанцій не сприяли учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернули уваги на те, що позивач звернувся до суду з вимогами які відповідають належному способу захисту його прав.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року справа була прийнята до провадження.

При новому розгляді справи позивачем до суду був поданий лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 26 березня 2024 року, з якого вбачається, що виконавчий лист Хустівського районного суду Закарпатської області № 39/3458/14-ц від 31 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_17 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 6 929 424,18 грн перебуває на виконанні Печерського ВДВС у м. Києві з 12 червня 2019 року. У ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника, проте згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта інформація відносно нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення в реєстрі відсутня. Згідно з відповідей МВС інформація щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відсутня. Станом на 26 березня 2024 року стягнено боргу на суму 23 604,01 грн, залишок нестягнутої суми 6 905 820,17 грн.

Аналогічні дані наведені і у листі Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 11 квітня 2024 року. в додатку до цього листа міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2022 року згідно якої за ОСОБА_2 зареєстровано право оренди на земельну ділянку.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні.

19 квітня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_5 та заява про уточнення позовних вимог подана позивачем засобами поштового зв`язку 23 березня 2024 року. У цій заяві позивач визначив відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р. № 1524;

відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

30 квітня 2024 року судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, яке є предметом даного апеляційного перегляду. У вступній частині рішення суду серед відповідачів у справі вказаний ОСОБА_5 , в позовних вимогах викладених в редакції уточненої позовної заяви від 23 березня 2024 року.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Цей суд звертав увагу, що:

відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 (провадження № 61-7737св24));

мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23));

тлумачення статті 220 ЦК України свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору «зцілює» тільки таку ваду як відсутність нотаріального посвідчення договору. І, відповідно, не виключається визнання договору недійсним, який був визнаний дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, як такого, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний договір). Приватно-правовий інструментарій (зокрема, визнання договору дійсним внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18));

для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24));

цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу за договором. Боржник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї невістки після настання строку повернення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22 (провадження № 61-17527св24));

метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22));

позов про оспорення правочину є споконвічно приватною конструкцією і «покликаний» не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Цей спосіб захисту орієнтований на його використання для «знищення» такого юридичного факту як договір (правочин); на рівні приватноправових норм не міститься обов`язку поєднувати позов про оспорювання правочину фраудаторного правочину із іншою позовною вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2025 року в справі № 756/19178/21 (провадження № 61-7109св25));

застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок) вимогою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 757/52379/21-ц (провадження № 61-3339св24)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що:

«очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) зазначено, що: «висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельною ділянкою від 20 жовтня 2010 року недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), є правильним. […] Крім того, позивачі просили застосувати наслідки визнання договору купівлі-продажу недійсними шляхом повернення сторін в первісний стан. Такими наслідками позивач вважав скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно за його набувачами (ТОВ «ВІВАТ» та ТОВ «ИРИС»), з чим погодився суд першої інстанції. Разом з тим суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається».

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначав, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 615 180 грн. ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 . З метою уникнення повернення боргу позивачу ОСОБА_2 14 вересня 2017 року фіктивно продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка. На переконання позивача, договір купівлі-продажу після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів;

суди встановили, що ОСОБА_2 має борг перед позивачем, яке виникло на підставі договору позики укладеному між ними 09 липня 2010 року; оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є братом і сестрою;

апеляційний суд не врахував вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року;

апеляційний суд не звернув уваги, що застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника;

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 акцентував увагу на тому, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу та договір іпотеки, після відкриття провадження Верховним Судом України та ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Зазначав про пов`язаність сторін оспорюваного договору. ОСОБА_10 з 19 травня 2019 року, почала публікувати в інтернеті оголошення, що вона як власник здає в оренду спірну квартиру на АДРЕСА_4 за 4000 дол. США на місяць. Позивачем виявлено на сайті агентства нерухомості «Благовіст» оголошення про продаж спірної квартири за 650 000 дол. США. Враховуючи, що доведено факт здачі ОСОБА_11 , теперішньою жінкою ОСОБА_2 , квартири в оренду, однозначним є висновок, що вона та ОСОБА_2 намагаються продати цю квартиру, що зобов`язує суд накласти арешт на цей об`єкт, однак на всі клопотання суд відмовлявся це зробити (т. 6, а.с. 74-79);

апеляційний суд не врахував, що, зокрема, потребує з`ясування те, чи відповідала ціна, вказана в договорі, ринковим цінам на момент вчинення договору. Доказами ринкової ціни цілком може бути оголошення на сайтах нерухомості, яке зробив боржник або пов`язані з ним особи. А тому апеляційний суд по суті не перевірив доречних аргументів позивача в апеляційній скарзі.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та відновлення становища

, яке існувало до порушення. Тому постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 .

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: (1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н. В. за № 1524; (2) відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ;

належними відповідачами за заявленими позовними вимогами є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

тобто ОСОБА_4 є неналежним відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та відновлення становище, яке існувало до порушення. Зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 .

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_4 , проте помилилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені судові рішення належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені без дотримання норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що:

касаційну скаргу необхідно задовольнити частково;

постанову апеляційного суду у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко