УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 199/10629/23

провадження № 61-12535ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року у складі судді Авраменка А. М. та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П., повний текст складений 04 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що:

вона є бабусею та опікуном малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином відповідача. Відомості про батька дитини записані на підставі частини 1 статті 135 СК України, хоча біологічним батьком дитини був син позивача;

з народження дитини відповідач вихованням та утриманням сина не займалась, вела аморальний спосіб життя, неодноразово притягалась до адміністративної та кримінальної відповідальності;

з шести місяців ОСОБА_4 залишився без батьківського піклування та був переданий під опіку позивача;

у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання батьківських обов`язків орган опіки та піклування у 2018 року звернувся з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, внаслідок чого заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року у справі № 199/931/18 такий позов було задоволено, однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року заочне рішення суду скасовано, у задоволенні позовних відмовлено, постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року постанову апеляційного суду залишено без змін. Судовими рішеннями встановлена відсутність доказів, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі, після тривалої хвороби та лікування (по 01 серпня 2019 року) ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього ОСОБА_4 , жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом;

позивач наголошує, що відповідач і після серпня 2019 року продовжує ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків щодо її малолітньої дитини. Зокрема, відповідач до органу опіки та піклування або до суду з питань виховання дитини та/або її повернення матері на виховання та спільне проживання не зверталась, участі у навчанні дитини, забезпеченні наданні їй за необхідності медичної допомоги/лікування не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів станом на жовтень 2023 року в розмірі 77 793,5 грн (не здійснила жодного платежу);

малолітній ОСОБА_4 відповідача, як свою біологічну матір, не знає, між ними відсутній емоційний зв`язок та розірвані стосунки, що викликає у дитини негативні емоції по відношенню до неї, яка може забрати його від бабусі.

За таких обставин, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Рішенням Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

дана цивільна справа є вирішенням другого позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 . Перша цивільна справа № 199/931/18 розглядалась протягом 2018-2023 років за позовом органу опіки та піклування. За наслідками апеляційного та касаційного переглядів рішення суду першої інстанції Верховним Судом постановою від 02 жовтня 2023 року було залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції від 15 листопада 2022 року, якою, в свою чергу, було відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому підставою для відмови у задоволенні позову була недоведеність свідомого, умисного/винного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, в тому числі внаслідок відбування відповідачем кримінального покарання в період з 06 листопада 2015 року по 01 серпня 2017 року, потім стаціонарного лікування відповідачем травми лівого стегна, операції та реабілітації відповідача в період часу з травня 2018 року по серпень 2019 року. При цьому суди апеляційної та касаційної інстанцій враховували характеристику особистості відповідача, зокрема наявність в неї низки судимостей, жодна з яких не пов`язана з протиправною поведінкою відносно малолітнього ОСОБА_4 , працевлаштування відповідача, не перебування на обліку у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра, враховували і умови проживання відповідача;

при зверненні з другим позовом та в ході його розгляду сторона позивача не навела і не довела наявності фактичних обставин та підстав, які б спростували висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій, зроблені у першій справі про позбавлення батьківських прав, щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 з приводу поведінки відповідача в період часу з серпня 2019 року. А тому сторона позивача, з огляду на історію спірних правовідносин, в обґрунтування своїх позовних вимог про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав послалась на те, що судовий розгляд справи № 199/931/18 виявився недостатньо стимулюючим для відповідача, а її поведінка після серпня 2019 року та ставлення до малолітнього сина не змінилась на краще, відповідач продовжила ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_4 і таке ухилення мало системний та винний характер, про що свідчать наявність заборгованості зі сплати аліментів, характеристики зі школи та довідки з лікарні, де відповідно навчається та отримує медичну допомогу за необхідності малолітній ОСОБА_4 , небажання самої дитини спілкуватись та проживати із матір`ю, відсутність між дитиною та матір`ю емоційного зв`язку;

в той же час, в ході розгляду даної цивільної справи судом було встановлено, що відповідач ще до подачі позивачем цього позову, після апеляційного перегляду цивільної справи № 199/931/18 почала вчиняти активні дії як з виконання батьківських обов`язків, так і налагодження/відновлення/покращення відносин з дитиною, що безумовно свідчить як про інтерес відповідача до цієї дитини, так і про наявність у відповідача дійсного наміру змінити ситуацію, що склалась, виправити своє ставлення до дитини, встановити емоційний зв`язок з нею, виконувати весь спектр батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 . Зокрема, у червні 2022 року відповідач здійснила переказ коштів на рахунок позивача на утримання сина ОСОБА_4 , у листопаді 2022 року звернулась до позивача із пропозицією щодо сприяння влаштування зустрічей з дитиною, в тому числі в присутності психолога, листувалась з позивачем протягом листопада 2022 року - січня 2023 року з приводу узгодження зустрічей з дитиною та передання сину подарунків на свята, при виникненні конфлікту/непорозумінь з позивачем з приводу участі у вихованні дитини позивач у січні 2023 року зверталась до поліції щодо створення їй перешкод у спілкуванні з сином, в грудні 2023 року відповідач звернулась до Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з метою надання їй соціальних послуг для вирішення питання щодо визначення днів побачень з сином, отримавши відповідні консультації, психологічну підтримку та супровід, виконуючи рекомендації психолога. У січні 2024 року відповідача звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, за наслідками чого їй встановлено графік участі у спілкуванні з сином, який відповідач намагається виконувати. У травні та липні 2024 року відповідач зверталась до органів опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради із заявами, в яких просила сприяти їй у зустрічах з дитиною, налагоджені зв`язку з сином, усуненні перешкод з боку позивача у побаченнях з дитиною, збільшенні графіку побачень з дитиною, а в кінцевому рахунку і переданні дитини на виховання відповідачу. Протягом липня-вересня 2024 року відповідач намагалась погасити заборгованість за аліментами, здійснюючи відповідні платежі. При цьому сама відповідач має офіційне місце працевлаштування, де характеризується позитивно, не перебуває під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, будь-яких обставин, які б свідчили, що відповідач вчиняла протиправні дії щодо малолітнього сина ОСОБА_4 та/або становить загрозу для його життя, здоров`я та добробуту матеріали справи не містять;

викладене дозволяє суду дійти висновку, що поведінка відповідача та ставлення до малолітнього сина ОСОБА_4 після скасування заочного рішення у справі № 199/931/18 про позбавлення її батьківських прав, безсумнівно, покращилась, є свідченням інтересу до дитини та своєї ролі матері у його житті, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і спростовує твердження позивача про те, що судовий розгляд справи № 199/931/18 не мав стимулюючого результату для відповідача, не змінив її ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків;

критично суд оцінює та не приймає до уваги як самодостатню підставу для задоволення позову наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, оскільки значна частина такого боргу виникла до серпня 2019 року, а наразі відповідач працевлаштована та з огляду на рівень свого доходу намагається сплачувати такий борг. Аналогічним чином суд оцінює і твердження про порушення відносно відповідача кримінального провадження за частиною першою статті 164 КК України за фактом наявності боргу зі сплати аліментів. Обвинувальний вирок за цим кримінальним провадженням наразі відсутній, а отже з огляду на закріплену Конституцією України презумпцію невинуватості немає підстав стверджувати про умисну несплату відповідачем аліментів;

не можуть бути підставою для задоволення позову надані стороною позивача характеристики з навчального закладу малолітнього ОСОБА_4 та довідки з медичної установи, де останній отримує медичні послуги, оскільки наразі дитина проживає разом з позивачем під її опікою, а між сторонами існують конфліктні відносини з приводу участі відповідача у вихованні малолітнього сина, що значною мірою негативно впливає на можливість відповідача приводити та забирати сина зі школи, супроводжувати його до лікаря;

ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд враховує висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 ;

щодо думки самого малолітнього ОСОБА_4 , то з огляду на його вік та наведені вище висновки щодо ставлення, значення та об`єктивності думки дитини, враховуючи відсутність у справі доказів протиправної поведінки відповідача відносно дитини, відсутності повідомлених самою дитиною негативних вчинків відповідача по відношенню до нього, окрім як втраченого емоційного зв`язку, суд вважав за неможливе ґрунтувати позитивне для позивача рішення суду у справі виключно на висловленій його позиції;

не може бути підставою для задоволення позову і твердження сторони позивача, що відповідач з серпня 2019 року і до моменту подачі даного позову не вчиняла дій щодо зміни свого ставлення до дитини, оскільки таке твердження спростовується встановленими фактичним обставини у даній справі, а також з огляду на те, що перегляд цивільної справи №199/931/18 судами вищих ланок тривав аж до жовтня 2023 року, а цей позов було подано до суду вже в грудні 2023 року;

більше того, суд звернув увагу, що предметом спору є наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а не визначення місця проживання дитини чи відібрання дитини і передання її на виховання/проживання до відповідача. Останнє може бути підставою окремого судового розгляду і не позбавлення відповідача батьківських прав не може бути безумовною підставою для передання дитини їй на проживання і виховання, якщо існують об`єктивні підстави, що свідчать про те, що таке відібрання дитини від позивача зашкодить інтересам малолітнього, які мають першочергове та переважне, в тому числі відносно прав та інтересів матері, значення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

обставини, за яких відповідач залишила дитину, були досліджені при розгляді цивільної справи № 199/931/18, в цій справі судом першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, було враховано ці обставини та визнано їх преюдиційними. Крім того, суд першої інстанції правомірно зазначив, що у справі, що переглядається, стороною позивача не подано нових доказів, які б спростовували правильність відмови у позбавленні батьківських прав відповідача, встановленої судами апеляційної та касаційної інстанцій у цивільній справі № 199/931/18;

доводи скаржника про те, що після звільнення відповідач не вживала жодних заходів щодо повернення дитини, не брала участі у її вихованні та утриманні та взагалі долею дитини не цікавилась, колегія суддів до уваги не прийняла, адже такі аргументи скаржника були розглянуті судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка;

суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що поведінка відповідача та ставлення до малолітнього сина ОСОБА_4 після скасування заочного рішення у справі № 199/931/18 про позбавлення батьківських прав, безсумнівно, покращились, є свідченням інтересу до дитини та своєї ролі матері у його житті, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і спростовує твердження позивача про те, що судовий розгляд справи № 199/931/18 не мав стимулюючого результату для відповідача не змінив її ставлення до дитини та виконання батьківських обов`язків;

також колегія суддів вважала, що доводи скаржника щодо наявності у відповідача заборгованості по аліментах та відсутність її погашення не можна прийняти до уваги, оскільки значна частина такого боргу виникла до серпня 2019 року, а наразі відповідач працевлаштована та з огляду на рівень свого доходу намагається сплачувати такий борг, що скаржником не спростовано при розгляді її апеляційної скарги. Також не спростований правомірний висновок суду першої інстанції і щодо існування конфліктних відносин з приводу участі відповідача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , що значною мірою негативно впливає на можливість відповідача брати повноцінну участь у вихованні дитини, враховуючи, що дитина проживає разом із позивачем;

колегія суддів наголосила, що особисті непорозуміння між позивачем та відповідачем не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами дорослих;

у цій справі колегією суддів не встановлено те, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її сина відповідає інтересам останнього, оскільки обставини свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження;

навпаки, за зверненнями ОСОБА_3 були розглянуті адміністрацією Амур-Нижньодніпровського району ДМР питання щодо захисту прав дитини та прийнято розпорядження голови адміністрації від 24 березня 2025 року № 110-р "Про припинення опіки та втрату статусу дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ", у зв`язку із передачею дитини на вихованні матері;

отже, колегія суддів погоилася з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків вже після 2019 року, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просила поновити строк на касаційне оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

07 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржувана постанова є незаконною, необгрунтованою, винесена з неправильним застосуванням судом норм матеріального права без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року по справі № 149/2510/21, від 14 лютого 2024 року по справі № 332/1203/22, від 04 вересня 2024 року по справі № 726/1877/22, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21, від 03 вересня 2025 року по справі № 372/699/24, від

26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23, від 20 травня 2020 року по справі № 367/1207/17, від 29 вересня 2021 року по справі № 459/3411/18, від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц, від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21, від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22, від 26 лютого 2025 року по справі № 759/23963/23, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, рішенні ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ilya Lyapin v russia» (заява № 70879/11);

заочним рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року по справі № 199/931/18 було задоволено позовні вимоги Органу опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради в інтересах дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , позбавлено її батьківських прав;

ОСОБА_3 продовжує не приймати жодної участі у житті свого сина - ОСОБА_4 , не виявляє до нього жодного інтересу, за місцем його проживання не приходить, не спілкується з ним взагалі;

лише у грудні 2021 року, тобто через 7 років після того як ОСОБА_3 залишила свою дитину, відповідач звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 18 червня 2018 року по справі № 199/931/18, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року було залишено без задоволення, після чого відповідачем було подано апеляційну скаргу. Відповідач оскаржуючи судове рішення про позбавлення її батьківських прав, фактично не заперечувала обставин, що вона не виконувала батьківські обов`язки, проте доводила відсутність її винної поведінки у цьому;

станом на момент звернення до суду із даним позовом, а фактично протягом десяти років життя дитини, відповідач до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (тобто органу, який здійснив влаштування ОСОБА_4 під опіку позивача), з питань виховання дитини та/або її повернення матері на виховання та спільне проживання у період з 01 серпня 2019 року також не зверталась, інтересу до дитини не проявляла;

суди при розгляді даної справи не надали належної оцінки письмовим доказами щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини та доказам незабезпечення відповідачем здобуття ОСОБА_4 повної загальної середньої освіти;

суди не врахували, що за результатами діагностування КЗ «Дніпропетровський центр психологічної допомоги «Дніпропетровської обласної ради надав довідку № 75 від 13 листопада 2023 року, в якій зазначив, що при запитанні про страхи дитини найпершим ОСОБА_5 проговорює страх, що його забере матір, яку він боїться, тому для нього вона с незнайомою і чужою людиною;

наведені обставини відповідачем не спростовані, на що суди належної уваги та розглянули справу без врахування інтересів дитини;

суд помилково та без будь-яких доказів встановив, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу вихованні дитини. Відповідач свідомо обрала такі життєві умови, за якими вона самоусунулась від виховання дитини;

викладена навчальним та медичним закладами інформація свідчить не тільки про відсутність активних дій від відповідача, що пов`язані із супроводженням дитини, як на то посилається суд (можливість відповідача приводити та забирати сина зі школи, супроводжувати його до лікаря). Така інформація також підтверджує відсутність інтересу відповідача до дитини, оскільки ОСОБА_3 не позбавлена можливості з`являтись до школи без дитини, або ж будь-яким іншим способом цікавитись успіхами свого сина. Те ж саме і стосується і медичної установи, мати не позбавлена можливості цікавитись або ж забезпечувати медичний догляд своєї дитини, що не передбачає обов`язкового фізичного супроводу дитини, однак жодних таких дій ОСОБА_3 не вчиняла, зацікавленості не проявляла;

суди не врахували, що наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не свідчить про зацікавленість відповідача наявності засобів для життя, навчання і розвитку дитини. Суди залишили поза увагою, що про наявність судового рішення про стягнення аліментів відповідач довідалась, щонайменш, у 2020 році, про що ОСОБА_3 повідомила суд, і з 2020 року, будуче працевлаштованою, без поважних причин судове рішення не виконувала. Перші ж сплати аліментних платежів почали надходити після порушення відносно відповідача кримінального провадження за частиною першою статті 164 КК України за фактом наявності боргу зі сплати аліментів, тому вважає, що такі сплати відбуваються з метою уникнення кримінального покарання;

суди залишили поза увагою та не надали правової оцінки тому, що матеріали справи не містять будь-яких доказів вчинення відповідачем будь-яких дій щодо її участі у вихованні дитини за період з 01 серпня 2019 року по 15 листопада 2022 року;

суди залишили поза увагою обставини, що з 2015 року відповідач не спілкується із сином, участі у його вихованні не приймає. Крім того, суд залишив поза увагою, що всі письмові звернення до органів опіки та піклування відповідач почала вчиняти після відкриття провадження у справі, тобто через 10 років не проживання з нею дитини. Крім того, залишено поза увагою доводи позивача про те, що відповідач «встановлений» графік спілкування з дитиною, належним чином не виконувала, з`являлась за місцем проживання дитини лише два-три рази за весь період судового розгляду справи;

суди не надали оцінки факту повторного звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, хоча саме встановлення обставин щодо зміни ставлення відповідача до виконання ним батьківських обов`язків є основним питанням, що підлягало з`ясуванню судами під час розгляду цієї справи, тобто фактично суди розглянули спір як за вперше пред`явленим позовом. Суди не врахували, що всі звернення відповідача відбулися вже після відкриття провадження у справі, що переглядається, тому не можуть беззаперечно підтверджувати наявність у неї інтересу до дитини. Вчинення відповідачем певних дій після ініціювання позову про позбавлення батьківських прав не доводить зміну своєї поведінки до дитини, прагнення здійснювати належне піклування про неї;

суди залишили поза увагою, що за весь період спірних правовідносин відповідач так і не створила належні умови для проживання свого сина - ОСОБА_6 , рекомендацій органу опіки та піклування щодо створення таких умов для дитини ігнорувала;

суди необгрунтовано врахували висновок органу опіки та піклування. Такий висновок не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини, навпаки, ставить інтереси матері вище інтересів дитини;

суди не встановлювали обставини про те, чи відповідає інтересам дитини налагодити сімейні відносини із матір`ю, з якою не спілкувався понад десять років або ж за наведених у справі обставин є необхідним укріпити зв`язок дитини із родиною, в якій він мешкає.

У клопотанні, яке міститься в касаційній скарзі, ОСОБА_1 просила поновити строк на касаційне оскарження, оскільки повний текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року складений 04 вересня 2025 року. Дата доставки до електронного суду 05 вересня 2025 року о 22:50. Оскільки судове рішення було доставлено до електронного суду пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у перший робочий день після його доставлення, тобто 08 жовтня 2025 року. Так як касаційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня вручення оскаржуваного судового рішення пропущений строк на касаційне оскарження підлягає поновленню. До касаційної скарги додана картка руху документа, з якої вбачається, що судове рішення доставлено до електронного суду 05 вересня 2025 року о 22-50.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена 27 серпня 2025 року, повний текст складений 04 вересня 2025 року. Касаційна скарга здана до поштового відділення 07 жовтня 2025 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

Враховуючи, що касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що:

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , матір`ю якого є відповідач, а відомості про батька дитини записані на підставі частини першої статті 135 СК України;

питання позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 199/931/18 за позовом органу опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради в інтересах дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи - Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та про накладення заборони на відчуження житла. За наслідками розгляду такої цивільної справи судом першої інстанції 18 червня 2018 року було ухвалено заочне рішення про задоволення позову, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року було скасовано, а у задоволенні позову відмовлено. Вказана постанова суду апеляційної інстанції постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року була залишено без змін. При цьому зі змісту судових рішень вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав стало те, що в матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача, як матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_4 ;

при розгляді справи № 199/931/18 було встановлено, що:

рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпропетровську ради № 111/2 від 15 травня 2015 року у зв`язку із відбуванням відповідачем покарання у виді позбавлення волі малолітньому ОСОБА_4 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування;

позивача органом опіки та піклування призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_4 та його житлом, визначено місце проживання дитини разом з опікуном за адресою АДРЕСА_1 ;

за характеристикою від 13 грудня 2017 року № 170/1, яка надана комунальним закладом освіти «Навчально-виховний комплекс № 122 «загальноосвітній навчальний заклад - дошкільний навчальний заклад» Дніпровської міської ради (далі - КЗО «НВК № 122»), ОСОБА_4 перебуває під опікою баби ОСОБА_1 , 1953 року народження. Заклад (садок) відвідує з 01 вересня 2016 року. Дитина завжди чиста та охайна, взаємовідносини з дітьми в групі добрі, із задоволенням грає з однолітками. Під час занять активний, допомагає дорослим та дітям при виконанні різних доручень. Вихованням дитини займається тільки баба ОСОБА_1 , приводить та забирає із садка завжди вчасно, багато часу приділяє розвитку хлопчика. Мати ОСОБА_3 участі у вихованні сина не приймає ні особисто, ні письмово не цікавилася рівнем розвитку дитини, не приймає участі у сплаті коштів на утримання сина у дитячому садку, не приймала участі у супроводженні сина в урочистих та святкових заходах у дитячому садочку;

відповідно до листа-відповіді комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» (далі - КНП «ДЦПМСД №10») № 4/345 від 14 грудня 2017 року ОСОБА_4 виклики та звернення за медичною допомогою з приводу захворювань та проходження профілактичних оглядів здійснювались виключно бабою, всі рекомендації лікаря завжди виконуються вчасно. До дільничного лікаря мати з дитиною не зверталася жодного разу, здоров`ям дитини не цікавилась;

у листі-відповіді Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради № 3/5-1042 від 09 листопада 2017 року зазначено, що фахівці центру неодноразово відвідували ОСОБА_3 , яка мешкає у квартирі АДРЕСА_2 . Але двері мешканці квартири не відчиняють, ОСОБА_3 ігнорує запрошення спеціалістів, до центру не з`являється. Таким чином, провести відповідну роботу з матір`ю малолітнього ОСОБА_4 не є можливим;

ОСОБА_3 була засуджена за вчинення кримінальних правопорушень, зокрема останній раз вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року, який набрав законної сили 16 лютого 2015 року, до 2 років 6 місяців позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України (справа № 199/10832/14);

ОСОБА_3 не була засуджена за вчинення умисного злочину проти дитини ОСОБА_4 ;

відповідач ОСОБА_3 відбувала покарання у місцях позбавлення волі, останній раз з 06 листопада 2015 року по 01 серпня 2017 року;

з 11 травня 2018 року по 08 червня 2018 року відповідач знаходилась на стаціонарному лікуванні у комунальному закладі «Міська клінічна лікарня № 4 Дніпровської міської ради» внаслідок важкого травмування лівого стегна, де 17 травня 2018 року їй була проведена операція. Після оперативного втручання ОСОБА_3 знаходилась на довготривалому курсі реабілітації в стаціонарному режимі, домашньому лікуванні, постійно потребувала сторонньої допомоги;

з 01 липня 2018 року по 01 серпня 2019 року ОСОБА_3 проходила курс реабілітації у реабілітаційному центрі «Альфа Міст»;

згідно з довідкою МСЕК від 29 грудня 2019 року ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності;

відповідно до довідки Дніпропетровської філії ТОВ «Експансія» ОСОБА_3 працевлаштована, працює в Дніпропетровській філії ТОВ «Експансія» на посаді касира торговельного залу, відділ каса, магазин № 1_Е (м. Дніпро, вул. Малиновського, 2) з 20 листопада 2020 року;

медичною довідкою про проходження попереднього та періодичного психіатричних оглядів серія ААА № 177912 від 17 жовтня 2022 року визначено, що у ОСОБА_3 психіатричних протипоказань до виконання роботи касира не виявлено;

сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду серії ААА № 186777 від 17 жовтня 2022 року підтверджено, що у ОСОБА_3 наркологічних протипоказань до виконання роботи касира не виявлено;

ОСОБА_3 має неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та двох повнолітніх дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

за актом обстеження умов проживання у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_3 , складеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 31 жовтня 2022 року, вбачається, що умови проживання незадовільні, в квартирі брудно, присутній неприємний запах, по квартирі бігають таргани, санітарно-гігієнічні умови не відповідають нормам. Для дитини відсутнє місце для сну та відпочинку;

зі змісту характеристик КЗО «НВК № 122» від 2020 року, від 29 серпня 2023 року, від 30 травня 2024 року судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 навчається у НВК №122 з 01 вересня 2020 року, де характеризується виключно позитивно, його виховує тільки позивач, вдома створено всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини, позивач відповідально ставиться до навчання дитини, виявляє зацікавленість успіхами дитини, має постійний зв`язок із класним керівником та вчителями школи, з приводу навчання та виховання ОСОБА_4 , завжди відвідує батьківські збори та індивідуальні зустрічі. За весь час навчання рідна матір хлопчика не з`являлася у школі, не цікавилась успіхами сина, не було також і телефонного спілкування із матір`ю дитини;

зі змісту листів КНП «ДЦПМСД №10» ДМР від 15 листопада 2023 року, від 21 травня 2024 року малолітній ОСОБА_4 спостерігається з 22 серпня 2018 року згідно з укладеними деклараціями в амбулаторії ЗПСМ № 3. Разом з дитиною мешкає позивач, яка за інформацією сімейного лікаря регулярно звертається до амбулаторії з приводу захворювань чи профілактичних оглядів дитини, в повному обсязі виконує всі призначення лікаря. На диспансерному обліку (з приводу хронічних захворювань) не перебуває, вакцинації дитині проводяться згідно з календарем щеплень. Інформація щодо звернень матері з дитиною протягом останніх років за медичною допомогою до лікарів в медичній документації амбулаторії ЗПСМ №3 відсутня;

відповідно до листа управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 21 листопада 2023 року № 02/4185 відповідач до управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради з питань виховання дитини та/або її повернення матері на виховання та спільне проживання у період з 01 серпня 2019 року і по дату складення листа не зверталась;

станом на квітень 2024 року у відповідача за виконавчим провадження № НОМЕР_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача на утримання малолітнього ОСОБА_4 в загальному розмірі 87 018,5 грн;

за заявою позивача від 31 травня 2024 року ПД ВП №1 ДРУПГУНП в Дніпропетровській області 18 червня 2024 року розпочато кримінальне провадження № 0000332 за частиною першою статті 164 КК України за фактом несплати аліментів відповідачем на утримання малолітнього ОСОБА_4 , відомості про перебування даного кримінального провадження на стадії судового розгляду та ухвалення обвинувального вироку відносно відповідача відсутні;

як слідує зі змісту довідок КЗ «Дніпропетровській центр соціально-психологічної допомоги» ДОР від 11 листопада 2022 року № 54 та від 13 листопада 2023 року № 75, позивач ставиться до малолітнього ОСОБА_4 з почуттям любові та турботи, зацікавлена в розвитку дитини, символізує безпеку та захист для нього, є домінуючою особою в житті дитини, він ідентифікує себе з нею та має тісний емоційний контакт, хоче проживати з позивачем. З матір`ю (відповідачем) у малолітнього ОСОБА_4 відсутній емоційний зв`язок, він боїться, що мати може забрати його від позивача. Задля захисту психологічного здоров`я малолітнього ОСОБА_4 неможливе його примушування до проживання разом із відповідачем. Рекомендовано: дитина повинна постійно перебувати в режимі емоційної стабільності, в безпечному середовищі, спілкування з батьками не повинно набувати рис психотравмуючих подій, виховний процесу повинен сприяти емоційному, когнітивному, особистому розвитку дитини та допомагати набувати користі навички для подолання труднощів у подальшому дорослому житті, оскільки на даний час між відповідачем та дитиною існують розірвані стосунки, поява матері в житті дитини, примус до спілкування та сумісного проживання з нею може призвести до негативних наслідків для психологічного здоров`я дитини;

при з`ясуванні в судовому засіданні в порядку статті 171 СК України думки малолітнього ОСОБА_4 , якому виповнилось десять років, останній повідомив, що бачить байдужість матері до нього, не бажає спілкуватись із нею, не спілкується із нею, відповідача бачив останній раз три місяці тому. Разом з тим, малолітній не повідомив суду про наявність жодних негативних, протиправних вчинків щодо нього з боку матері, окрім байдужості, підтвердив, що відповідач приходила спілкуватись з позивачем з приводу нього, приносила подарунки. Малолітній ОСОБА_4 висловив позицію, що хоче, аби матір не була присутня у його житті, не заперечував проти позбавлення її батьківських прав щодо нього;

згідно з актами обстеження умов проживання від 16 лютого 2024 року, від 18 серпня 2024 року органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради було проведено обстеження умов проживання відповідача за адресою АДРЕСА_3 , за наслідками чого з`ясовано, що у трикімнатній кватирі мешкають матір відповідача (бабуся малолітнього ОСОБА_4 ) та друга дитини відповідача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В квартирі є електро-, газо-, водопостачання, таргани, меблі тривалого вжитку. Відповідач готова виділити дитині ОСОБА_4 кімнату для проживання, проте кімната потребує ретельного прибирання;

01 червня 2022 року відповідач на ім`я позивача як/ матеріальної допомоги своїй малолітній дитині ОСОБА_4 переказала кошти в розмірі 1 300 грн;

17 листопада 2022 року відповідач склала та направила позивачу листа-пропозицію, в якому висловила бажання проживати разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 , виконуючи всі свої батьківські обов`язки щодо нього. Зазначила, що через тривале проживання позивача з малолітнім ОСОБА_4 між ними виник тісний емоційний зв`язок, а тому, щоб не травмувати дитину, відповідач просила сприяти їй у поступовій зміні відношення сина до відповідача на краще, для чого пропонувала разом звернутись до психолога, якій підготує сторін та малолітнього ОСОБА_4 до появи у його житті матері, також пропонувала узгодити зустрічі дитини з відповідачем у присутності психолога та без нього. Відповідач зобов`язалась після переїзду дитини на проживання до неї не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною;

зі змісту переписки сторін у месенджері судом встановлено, що відповідач переписувалась зі позивачем протягом листопада 2022 року - січня 2023 року з приводу можливості телефонної розмови відповідача із малолітнім сином ОСОБА_4 , їх зустрічі, вітання сина зі святами, передачі подарунків відповідачем сину. Однак, ані зустріч, ані телефонна розмова відповідач із сином з різних причин (не з вини відповідача), висловлених позивачем, не відбулись, подарунки дитина отримала;

03 січня 2023 року відповідач звернулась із заявою до ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу перешкод їй бачитись з малолітнім сином ОСОБА_4 ;

наприкінці грудня 2023 року відповідач звернулась до Дніпровського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради з метою надання їй соціальних послуг для вирішення питання щодо визначення днів побачень з сином ОСОБА_4 , який перебуває під опікою позивача. Фахівці Центру здійснили вихід за місцем проживання відповідача з метою оцінки спроможності матері виконувати батьківські обов`язки та створення належних умов для проживання дитини. Прийнято рішення про надання відповідачу соціальної послуги профілактики з 02 лютого 2024 року. В межах надання послуги відповідачу надається психологічна підтримка з метою вдосконалення навичок спілкування з малолітнім сином. Відповідач співпрацює з фахівцями Центру, дотримується рекомендацій психолога. За період надання соціальної послуги відповідач відвідала п`ять консультацій (станом на 28 лютого 2024 року);

03 січня 2024 року відповідач звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради із заявою, за наслідками розгляду якої комісією з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району було прийнято рішення визначити способі участі відповідача у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 наступним чином: один раз на два тижні у вихідні дні, починаючи з суботи 18 лютого 2024 року. Час зустрічі 18 лютого 2024 року об 11-00 год;

Згідно з довідкою ФОП ОСОБА_10 від 01 січня 2024 року, а також копії характеристики від 01 січня 2024 року відповідач працює в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_6» на посаді продавця непродовольчих товарів, посадовий оклад становить 6 700 грн на місяць, а заробітна плата за шість місяців (квітень-грудень 2023 року) склала 56 950 грн. За вказаним місцем роботи відповідач характеризується виключно позитивно;

відповідно до копій сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду від 17 жовтня 2024 року, копії медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів від 17 жовтня 2024 року відповідача відсутні наркологічні та психіатричні протипоказання;

згідно з копією листа адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 29 липня 2024 року № 6/5-45 діти відповідача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради не перебувають;

30 травня 2024 року відповідач звернулась до адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради із заявою, в якій послалась на чинення їй позивачем перешкод у спілкуванні із малолітнім сином ОСОБА_4 , які полягають в тому числі в тому, що позивач з різних причин відмовляє відповідачу у проведенні особистих зустрічей з дитиною, у передачі відповідачем особисто подарунків дитині тощо. Зазначила відповідач і те, що всі питання виховання малолітнього сина ОСОБА_4 позивач вирішує повністю самостійно, без участі та підтримки відповідача, що не дозволяє останній виконувати її батьківські обов`язки. Відповідач зазначила, що не влаштовувала жодних сварок з позивачем з наведеного приводу, оскільки не бажає травмувати дитину. На підставі викладеного відповідач просила орган опіки та піклування змінити спосіб її участі у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , збільшивши кількість та тривалість зустрічей відповідача з сином ОСОБА_4 та без присутності позивача. У відповідь на таку заяву зазначеним органом опіки та піклування своїм листом від 21 червня 2024 року було спрямовано відповідача до іншого органу опіки та піклування - за місцем фактичного проживання дитини;

23 липня 2024 року відповідач із аналогічною наведеній абзацом вище заявою звернулась до органу опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. У такій своїй заяві відповідач просила скасувати рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 15 травня 2015 року № 112/3, яким призначено позивача опікуном малолітнього ОСОБА_4 , здійснити обстеження умов проживання відповідача, передати малолітнього сина ОСОБА_4 на виховання відповідача. Ці обставини підтверджуються копією відповідної заяви;

відповідач протягом липня-вересня 2024 року сплатила аліментні платежі на загальну суму 3 600 грн (три платежі по 1 200 грн) на утримання свого малолітнього сина ОСОБА_4 ;

органом опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради 15 серпня 2024 року складений висновок на виконання вимог статті 19 СК України щодо розв`язання спору сторін, в якому зазначений орган опіки та піклування зазначив про прийняття комісією одноголосного рішення про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 . Висновок мотивований, окрім іншого, тим, що наразі відсутні переконливі доводи та докази того, що відповідач свідомо, систематично та постійно нехтує батьківськими обов`язками, не проявляє інтересу до малолітнього ОСОБА_4 . Відсутні і докази та підстав вважати, що відповідач становить реальну загрозу для цієї дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Поведінка відповідача навпаки свідчить про її бажання як матері брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, її спроможність та волевиявлення виконувати свої материнські обов`язки. Факт заперечення відповідача проти позову також свідчить про інтерес до дитини. Позивачем не доведено обставин, які б в свідчили, що відповідач не бажає спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно та свідомо самоусунулась від виконання свої батьківських обов`язків з виховання дитини. Висновок органу опіки та піклування наявний в матеріалах справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі. Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що позивачем не доведено навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та її винної поведінки, а тому відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року по справі № 149/2510/21. У зазначеній постанові встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідача) відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. У справі № 149/2510/21 позивач як на підставу позову посилалася на те, що у 2019 році вона вже зверталася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , й після ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову поведінка відповідача не змінилася. ОСОБА_2 не бере будь-якої участі у вихованні дитини, яка є особою з інвалідністю та потребує підвищеної, особливої уваги, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, стан здоров`я, не намагається зустрічатися та спілкуватися з сином, не вітає його з днем народження, не бере добровільної участі у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду та лікування сина, на підтвердження чого надала письмові докази. На спростування зазначених доводів позовної заяви відповідач надав лише копії його заяв від 17 грудня 2021 року, з якими він звертався до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги», Комунального закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2 м. Хмільника Вінницької області» щодо інформування його про стан здоров`я сина, а також про дату наступних батьківських зборів у школі, де навчається його син. Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини в період з моменту ухвалення судового рішення від 02 жовтня 2019 року про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав до повторного звернення позивача до суду з цим позовом ОСОБА_2 не надав.

На відміну у справі, що перегляється, суди встановили, що після апеляційного перегляду цивільної справи № 199/931/18 відповідач почала вчиняти активні дії як з виконання батьківських обов`язків, так і налагодження/відновлення/покращення відносин з дитиною, що безумовно свідчить як про інтерес відповідача до цієї дитини, так і про наявність у відповідача дійсного наміру змінити ситуацію, що склалась, виправити своє ставлення до дитини, встановити емоційний зв`язок з нею, виконувати весь спектр батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 . Отже, доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається також на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2024 року по справі № 332/1203/22. Так, у справі № 332/1203/22 Верховний Суд зазначив, що у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає лише про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а про причини, чому з 2014 року він не приймає участі у вихованні дитини, та про його бажання виховувати дитину, не зазначено. З огляду на пояснення відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції (надані, зокрема, 07 лютого 2023 року) встановити наявність інтересу у батька до дитини не вдалося. Крім того, під час надання пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав, що протягом 8 років не бачив дитини, не спілкувався з нею, хоча вони і проживають на одному дворі. Колегія суддів враховує також позицію ОСОБА_2 , висловлену під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо не заперечення ним проти позбавлення його батьківських прав у випадку, якщо дитину удочерить вітчим. На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув, як і не надав оцінки іншим доводам позивача та поясненням органу опіки та піклування, мотивуючи своє судове рішення виключно тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Це є порушенням частини шостої статті 19 СК України, згідно з якою суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Апеляційний суд взагалі не зазначив, чому він не погоджується з висновком органу опіки та піклування. Верховний Суд вважає його обґрунтованим.

Натомість у справі, що перегляється, суди встановили, що відповідач не втратила інтересу до дитини, намагається налагодити стосунки, орган опіки та піклування вважав недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, з чим погодились суди.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року № 686/8535/20, на яку ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, суди розглядали питання забезпечення позову у справі за позовом про визначення місця проживання дитини.

У постановах Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21 та від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15-ц, на які ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, предметом позову було відібрання малолітньої дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання дитини з матір`ю та визначення місця проживання дитини відповідно.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2023 року у справі № 523/21283/21,на яку ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, суди розглядали позов про визначення способів участі у спілкування з дитиною.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 752/13450/22,на яку ОСОБА_1 посилається в касаційній скарзі, суди розглядали позов про стягнення аліментів та зміну способу участі одного із батьків у вихованні дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду в постанові від 03 вересня 2025 року по справі № 372/699/24. В той же час ця справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суди не надали можливість дитині, яка на час розгляду справи судами досягла 12 років, висловити свою думку щодо позбавлення матері батьківських прав та її відносин із нею. Суд апеляційної інстанції ці недоліки не усунув та не сприяв створенню належних умов для здійснення неповнолітньою дитиною її прав.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2025 року по справі № 759/23963/23. В той же час ця справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд не повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам у справі, поведінці батька, виклав мотиви та аргументи, не наданв дитині можливості висловити свою думку зі спірного питання.

З аналогічних підстав Верховний Суд направив на новий апеляційний розгляд справу № 661/2532/17 в постанові від 15 травня 2019 року, на неврахування якої посилається позивач в касаційній скарзі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2024 року по справі № 726/1877/22. В той же час ця справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суди не перевірили: які саме активні дії вчиняв відповідач для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків із 2012 року після розлучення з позивачкою; хто, коли і у який спосіб створював йому перешкоди у спілкуванні з дитиною; чи звертався він до органу опіки та піклування або суду для захисту своїх прав та інтересів дитини на контакт з батьком; після досягнення якого віку дитиною він планував відновити з нею спілкування.

Натомість у справі, що переглядається, судо повно та всебічно встановили фактичні обставини та зробили обгрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23, від 20 травня 2020 року по справі № 367/1207/17, від 29 вересня 2021 року по справі № 459/3411/18, від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 15 листопада 2023 року в справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року в справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, не свідчать про те, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_2 , про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року задовольнити.

Поновити строк на касаційне оскарженняпостанови Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради та орган опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат