Справа № 629/7620/25
Провадження № 2-з/629/18/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2025 року суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області Ткаченко О.А., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі» про забезпечення позову, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третіх осіб, в якому просить визнати відсутнім право оренди у ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 9,1936 га, кадастровий номер :01:000:0105, розташованої на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору оренди від 01.01.2025; скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, згідно договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01.01.2025 року земельної ділянки площею 9,1936 га, кадастровий номер :01:000:0105, розташованої на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, зареєстрованого 25.06.2025, номер запису про інше речове право 60517618.

Після відкриття провадження у справі за позов до суду позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на земельну ділянку площею 9,1936 га, кадастровий номер :01:000:0105, розташованої на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області; заборонити ОСОБА_1 , а також будь-яким іншим особам до вирішення спору по суті вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням ,обробітком, засівом передачею в оренду, суборенду, або розпорядженням земельною ділянкою площею 9,1936 га, кадастровий номер :01:000:0105, розташованої на території Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області; заборонити державним реєстраторам, нотаріусам та іншим суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зміни, припинення чи реєстрації нових прав оренди або інших речових прав стосовно зазначеної земельної ділянки до набрання законної сили рішенням суду по справі.

До заяви про забезпечення позову доданий документ, що підтверджує сплату позивачем судового збору у встановленому законом розмірі.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №308/8567/20 від 14 червня 2021 року, у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обовязку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову.

З огляду на викладене, враховуючи принцип правової визначеності, на забезпечення якого спрямовані процесуальні норми, та зміст ч.1 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанови від 22 грудня 2006 року №9) заява ТОВ «Агрофірма Наірі» про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належать відповідачеві, та забороною вчиняти певні дії. Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути повязана з необхідністю збереження обєкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено про те, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18).

Крім того, звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач серед іншого, повинен обґрунтувати наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємопов`язаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням; імовірність утруднення виконання рішення або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів - саме з урахуванням предмета позову і неможливість виконання позовних вимог у випадку їх задоволення, тощо. Обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі №910/16505/19).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 Постанови від 22 грудня 2006 року №9 суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Зі змісту заяви про забезпечення позову суддею встановлено, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовується позивачем, дослівно, «метою належного з`ясування усіх обставин справи щодо визнання відсутнім права оренди з наступним орендарем- ОСОБА_1 ».

Подібне зазначення позивачем, як підстави забезпечення позову, відповідних положень ч.2ст.149 ЦПК України, без обґрунтування обставин, зазначених у наведених вище постановах Верховного Суду, не відповідає засадам доказування, передбаченим ст.ст.76, 77 ЦПК України.

З огляду на викладене, саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ускладнення виконання або невиконання рішення суду без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення судом відповідної заяви.

Крім того, зазначений ТОВ «Агрофірма Наірі» у поданій до суду заяві захід забезпечення позову, який, на його думку, належить застосувати суду щодо земельної ділянки, є суперечливим за своїм змістом, оскільки фактично поєднує в собі два самостійних види забезпечення позову, які є різними за своєю правовою природою та суб`єктним складом.

Так, визначений п.1 ч.1 ст.149 ЦПК України вид забезпечення позову - накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, передбачає заборону на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна і може застосовуватись у випадку належності такого майна відповідачу на праві власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №755/5333/20, при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем.

Отже, накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 , який не є стороною по справі на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не є тотожним забороні вчинення відповідачем певних дій щодо такого майна, а їх одночасне поєднання не відповідає змісту зазначеним в п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України видам забезпечення позову.

Крім того, згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства відповідно до закону.

Отже, застосування такого виду забезпечення позову, як заборона вчинення ОСОБА_1 дій, направлених на використання земельної ділянки, зокрема, шляхом заборони відповідачу орати, сіяти, обробляти, збирати врожай і т.д. щодо цієї земельної ділянки, на переконання суду матиме наслідком перешкоджання здійсненню відповідачем господарської діяльності, яка полягає у вільному користуванні земельними ділянками на правах оренди, у зв`язку з чим ОСОБА_1 може зазнати збитків у виді упущеної вигоди.

З огляду на викладене, обмеження в даному випадку права відповідача на користування земельною ділянкою, яке виникло на підставі договору оренди землі, який в силу положень ст.204 ЦК України є правомірним, не відповідає засадам цивільного судочинства.

Подібний за змістом висновок викладений в постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №657/1211/19, який враховується судом відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Відповідно до положень п.6 ч.1ст.3 Цивільного кодексу України до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, враховуючи, що під час вирішення питання про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість самого позову і розгляд заяви про забезпечення позову не повинен порушувати принципи змагальності і рівності процесуальних прав сторін, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем ТОВ «Агрофірма Наірі» наявності підстав для забезпечення позову, передбачених ч.2 ст.149 ЦПК України, та того, що зазначений ним вид забезпечення позову - накладення арешту на земельну ділянку та заборону ОСОБА_1 вчиняти щодо неї дії сільськогосподарського характеру, знаходиться у необхідному (обов`язковому) правовому зв`язку із позовними вимогами та відповідними положеннями Закону України «Про оренду землі», Цивільного кодексу України та ЦПК України, а тому у забезпеченні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.149, 150, 153, 258, 260, 353, 354 ЦПК України, суд,

постановив:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Наірі» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду, але не пізніше закінчення строку карантину. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Олександр ТКАЧЕНКО