Справа № 1-807/11 Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А.
Провадження № 22-ц/802/1180/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

представника заявника Ліпкевича І. В.,

представника Державної виконавчої служби Бондарука П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії, бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за апеляційною скаргою Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року боржник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ліпкевича І. В. звернувся в суд зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання до вчинення дій, яку обґрунтував тим, що 07 квітня 2025 року представник боржника ОСОБА_1 адвокат Ліпкевич І. В. отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої убачається, що на все нерухоме майно ОСОБА_1 . Першим відділом ДВС Луцького МУЮ накладено арешт, а саме - дата реєстрації 14.12.2012 р. тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, арешт накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 35696285, виданий 14.12.2012 року, винесена заступником начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О. М.

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2012 року у справі № 1-807/11 ОСОБА_1 засуджено за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по справі за проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 375,20 грн, за проведення технічних експертиз документів у розмірі 281,40 грн та 469,00 грн, за проведення балістичної експертизи у розмірі 300,48 грн, а всього на загальну суму 1 426,08 грн, та витрати, понесені на проведення екстрадиції на загальну суму 32 814,88 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь ПАТ «Банк Фамільний» 501 285,62 грн боргу. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_1 у розмірі 473 крони, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку ВФЗБО УМВ України у Волинській області, звернуто в рахунок відшкодування заявленого цивільного позову.

24 квітня 2025 року на адресу ВДВС у м. Луцьку ЗМРУ Міністерства юстиції був надісланий адвокатський запит по виконавчому провадженню 35696285 про надання інформації щодо того, чи пред`являвся повторно до виконання ВДВС м. Луцька після 20 березня 2014 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судових витрат у справі № 1-807/11 у розмірі 32 814,88 грн.

Згідно з відомостями з автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділах «Пошук ВД/ВП (спец розділ)» на виконанні у Першому відділі ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 35696285 з примусового виконання виконавчого листа № 1-807/2011 від 13 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у розмірі 32 814,88 грн. Виконавче провадження завершено 20 березня 2014 року згідно з пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому неможливо надати копії документів виконавчого провадження. Повторно вказаний виконавчий документ до виконання не пред`являвся.

Відповідно до довідки Луцького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2012 року за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

10 червня 2013 року на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 був умовно-достроково звільнений від покарання у вигляді позбавлення волі, невідбутий термін складав 11 місяців 3 дні.

ОСОБА_1 звільнений з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія» № 40 18 червня 2013 року.

ОСОБА_1 знятий з обліку Луцького МВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області 21 червня 2016 року у зв`язку із відбуттям додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження № 35697337 від 28 лютого 2025 року на виконання виконавчого листа № 1-807/2011, виданого 13 листопада 2012 року, із ОСОБА_1 в користь ПАТ «Банк Фамільний» стягнуто 501 285,62 грн боргу. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_1 у розмірі 473 крони, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку ВФЗБО УМВ України у Волинській області, звернуто в рахунок відшкодування заявленого цивільного позову, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

На момент звернення до суду із цією скаргою ОСОБА_1 відбув покарання, призначене за вироком суду, а також сплатив всі відомі йому платежі на виконання вказаного вироку суду.

Покликаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати посадових осіб ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти (скасувати) арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що був накладений Першим відділом ДВС Луцького МУЮ.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2025 року у цій справі скаргу ОСОБА_1 на дії, бездіяльність відділу державної виконавчої служби задоволено.

Постановлено зобов?язати посадових осіб Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти (скасувати) арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був накладений Першим відділом ДВС Луцького міського управління юстиції.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, відділ державної виконавчої служби подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

У судовому засіданні представник відділу державної виконавчої служби апеляційну скаргу підтримав, просив скаргу задовольнити, представник заявника апеляційну скаргу заперечив, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом за матеріалами справи встановлено, що постановою заступника начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О. М. № 35696285 від 14 грудня 2012 року накладено арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_1 ; дата реєстрації 14 грудня 2012 року; тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а. с. 8).

Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділі «Пошук ВД/ВП (спецрозділ)», «Пошук ВП», «Пошук ВД/ВП (архів)» виконавче провадження в частині конфіскації всього належного на праві приватної власності майна засудженого ОСОБА_1 згідно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2012 року № 1-807/11 на виконанні у відділі не перебуває (а. с. 52).

Також згідно з відомостями з автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділах «Пошук ВД/ВП (спец розділ)» на виконанні у Першому відділі ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 35696285 з примусового виконання виконавчого листа № 1-807/2011 від 13 листопада 2012 року, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати у розмірі 32 814,88 грн. Виконавче провадження завершено 20 березня 2014 року згідно з пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому неможливо надати копії документів виконавчого провадження. Повторно вказаний виконавчий документ до відділу не надходив (а. с. 52).

Згідно з інформацією, наданою Луцьким міськрайонним судом Волинської області, ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 травня 2012 року до позбавлення волі строком на 4 роки. Провадження (справи) про злочини середньої тяжкості (про злочини, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від двох до п`яти років) зберігаються 5 років. З огляду на викладене 22 червня 2015 року за № 736/27181 кримінальна справа № 1-807/11 знищена. В архіві суду зберігається лише оригінал вироку по цій справі, тому надати документальне підтвердження виконання вироку в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави витрати за проведення експертиз та витрати, понесені на проведення екстрадиції, немає можливості (а. с. 72).

Відповідно до довідки Луцького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2012 року за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

10 червня 2013 року на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 був умовно-достроково звільнений від покарання у виді позбавлення волі, невідбутий термін якого складав 11 місяців 3 дні.

ОСОБА_1 звільнений з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія» № 40 18 червня 2013 року, знятий з обліку Луцького МВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області 21 червня 2016 року у зв`язку із відбуттям додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки (а. с. 46).

28 лютого 2025 року головним державним виконавцем прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження № 35697337 на виконання виконавчого листа № 1-807/2011, виданого 13 листопада 2012 року. Головним державним виконавцем встановлено, що заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачено, залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 грн, сума стягнутого виконавчого збору, сума стягненої винагороди приватного виконавця 501 285,62 грн (а. с. 45).

Судом також встановлено, що будь-які відкриті виконавчі провадження, в яких ОСОБА_1 являється боржником відсутні, що підтверджується відомостями з автоматизованої системи виконавчого провадження (а. с. 53).

За положеннями статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин 2, 3 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина 5 статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

За положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) зроблено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З врахуванням того, що виконавчий лист від 13 листопада 2012 року № 1-807/2011, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 35696285 про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судових витрат в сумі 32 814,88 грн, було повернуто стягувачу 20 березня 2014 року, то повторно пред`явити виконавчий лист до виконання стягувач міг у строк до 20 березня 2015 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 з врахуванням того, що збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Верховний Суд у своїй постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20 зазначив, що позивач, який є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження № 35696285, а тому має право звернутись в суд зі скаргою на дії, бездіяльність або рішення державного виконавця в рамках даного виконавчого провадження.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив більше дванадцяти років після його закінчення свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на правильність судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді