ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9276/25 Справа № 191/1939/24 Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Кім Ганна Володимирівна, на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року у складі судді Окладнікової О.І. у цивільній справі № 191/1939/24 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Новікова Ірина Юріївна, про встановлення факту неприйняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_5 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Новікову І.Ю. на предмет встановлення того факту, що ОСОБА_4 не прийняла спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , з підстав відсутності фактичного прийняття нею спадщини у розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК України, та непроживання разом із спадкодавцем на момент смерті за однією адресою, враховуючи також відкликання нею заяви про відмову від спадщини, чим остання пропустила строк, встановлений ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, та визнання за ОСОБА_1 , неповнолітніми ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що є спадкоємцями першої черги спадкування, права власності в порядку спадкування після смерті спадкодавця - ОСОБА_6 , як чоловіка та батька, по 1/6 частині за кожним на спадкове майно, що належало загиблому ОСОБА_6 на день смерті.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Новікова І.Ю. про встановлення факту неприйняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування (а.с.77-86 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачами того, що лише вони є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та встановлення такого факту, як неприйняття спадщини, не є ефективним способом захисту, а вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, враховуючи, що відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій в межах спадкової справи нікому із сторін не видавалось.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у серпні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , через їх представника - адвоката Кім Г.В. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, обґрунтовуючи це тим, що батьки загиблого ОСОБА_6 - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 01 лютого 2023 року подали заяви про відмову від спадщини, однак матір`ю загиблого ОСОБА_4 13 квітня 2023 року подано нотаріусу заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, в якій вона зазначила, що проживала разом із спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини, тому просила видати їй свідоцтво про право на спадщину або постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. В процесі розгляду справи було встановлено, що відповідач ані станом на день смерті, ані тривалий час до цього, тобто, з дня реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , разом із сином не проживала, оскільки останній проживав за іншою від зареєстрованого місця проживання адресою разом із своєю сім`єю, тобто, дружиною ОСОБА_1 та двома дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які фактично спадщину і прийняли. Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що прийняття спадщини було здійснено відповідачем за заявою від 11 квітня 2023 року, що подана нотаріусу 13 квітня 2023 року, адже подання такої заяви здійснено у строки та в порядку, передбаченому ст. 1269,1270 ЦК України, враховуючи відкриття права на спадщину з дня смерті, як це передбачено ст. 1218,1220,1223 ЦК України.

Крім цього, судом першої інстанції, на думку скаржника, встановлено фактичне прийняття відповідачем спадщини після померлого сина, чим вирішено по суті факт прийняття спадщини відповідачем, враховуючи її намір, яким остання фактично прийняла спадщину, тоді як, встановлюючи неефективність способу захисту, суд не може встановлювати інші обставини, зокрема, факт прийняття спадщини відповідачем, що не було предметом цього судового розгляду (а.с. 91-111 Том ІІ).

Відповідач ОСОБА_4 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у серпні 2025 року через свого представника адвоката Лисенка В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що формулювання частини заяви ОСОБА_4 від 11 квітня 2023 року однозначно свідчить про намір відповідача прийняти спадщину після сина. Крім того наголошує, що державна реєстрація смерті сина ОСОБА_6 відбулась лише 25 січня 2023 року, враховуючи, що тривалий час не вдавалось відшукати тіло загиблого на війні сина. У свідоцтві про смерть вказана приблизна дата його смерті, адже тіло сина знайшла відповідач лише у грудні 2022 року, тому вважає, що строк, передбачений ст. 1270 ЦК України нею не пропущений та бере свій початок від 25 січня 2023 року, адже такий строк починається не з дня смерті, а з дня державної реєстрації смерті померлої особи, зокрема, у зв`язку із воєнним станом на території України.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване рішення, що стороною скаржника не спростовано жодним належним доказом, та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити (а.с.128-131 Том ІІ).

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому 28 квітня 2007 року Виконкомом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області шлюбі із ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.30).

У ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є спільні неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с.27-28 Том І).

Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.157 Том І).

25 січня 2023 року складено актовий запис №1879 про те, що приблизно ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер в селищі міського типу Велика Новосілка Волноваського району Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 25 січня 2023 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.31 Том І).

Після смерті ОСОБА_6 . 01 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової І.Ю. із заявами про прийняття спадщини від власного імені, від імені малолітнього ОСОБА_3 (заява від 01 лютого 2023 року про прийняття спадщини за № 21). Також заяву про прийняття спадщини було подано пощивачем від імені ОСОБА_2 (заява від 01 лютого 2023 року про прийняття спадщини за № 22) (а.с.32-34 Том І).

ОСОБА_7 та ОСОБА_4 подали нотаріусу заяви від 01 лютого 2023 року за №23 та №24 про відмову від спадщини, що залишилась після смерті їх сина ОСОБА_6 (а.с.35-36 Том І).

11 квітня 2023 року до приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової І.Ю. із заявою звернулася ОСОБА_4 , у якій зазначила, що вона відкликає заяву від січня/лютого 2023 року про відмову від прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 . Також даною заявою підтвердила той факт, що вона прийняла спадщину фактично постійним сумісним проживанням із померлим за однією адресою на день його смерті, згідно п.3 ст.1268 Цивільного кодексу України, та вважає, що заява про відмову від прийняття спадщини була подана і підписана нею під впливом її необізнаності у законодавстві, тобто помилково, а її стан здоров`я у той час не дав змоги та той тиск, який на неї здійснювався, не дозволив їй досконально розібратися у законодавстві перед підписанням раніше поданої заяви. Просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.37 Том І).

21 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової І.Ю. заперечення проти доводів заяви ОСОБА_4 від 11 квітня 2023 року, у яких просила відмовити ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії шляхом видачі свідоцтв про право на спадщину (а.с.38-39 Том І).

20 квітня 2023 року до приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової І.Ю. звернулася ОСОБА_4 із заявою про зупинення вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на 1 місяць у зв`язку із наміром звернутися до суду із позовною заявою щодо встановлення розміру часток у спадковому майні (а.с.207 Том І).

Крім того, як вбачається із копії спадкової справи №09/2023, витребуваної ухвалою суду, 11 травня 2023 року до приватного нотаріуса Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Новікової І.Ю. звернулася ОСОБА_1 із заявою про зупинення вчинення нотаріальної дії (видачі свідоцтва за заявою ОСОБА_4 ) (а.с.210 Том І).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що шестимісячний строк, встановлений ст. 1270 ЦК України для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, почав свій перебіг з дня державної реєстрації смерті ОСОБА_6 , тобто, з 25 січня 2023 року. Саме по собі формулювання частини заяви ОСОБА_4 від 11 квітня 2023 року, що викладено наступним чином: «Також цією заявою, я стверджую той факт, що я прийняла спадщину фактично, постійним сумісним проживання з померлим за однією адресою на день його смерті…Прошу видати на моє ім`я свідоцтво про право на спадщину або постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії», однозначно свідчить про її намір прийняти спадщину після смерті сина. За вимогами ст. 29 ЦК України та ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на день смерті ОСОБА_6 позивачі були зареєстровані за місцем свого фактичного проживання та фактичного проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 . Водночас спадкодавець ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_4 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_2 , однак жоден з них за цією адресою не проживав, що встановлено судом в ході розгляду. Суд першої інстанції, керуючись висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 лютого 2019 року у справі №471/601/17, від.10 квітня 2020 року у справі №355/832/17, від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 та від 26 липня 2023 року у справі №641/3893/20, вважав, що сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, про фактичне прийняття спадщини. Суд вважав, що відповідач ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги спадкування за законом, прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті сина, так як у своїй заяві від 11 квітня 2023 року, яка подана у межах шестимісячного строку, передбаченого ч.1 ст.1270 ЦК України, відкликала свою заяву про відмову від прийняття спадщини, а також чітко висловила свій намір прийняти спадщину після померлого сина. Суд першої інстанції за таких встановлених обставин вважав, що вимоги позивача про встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем не узгоджуються із положеннями ст. 16 ЦК України, а вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії у межах спадкової справи №09/2023 приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Новіковою І.Ю. не приймалося.

Зі встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується.

Згідно зі ст. 1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.1,2 ст. 1220 ЦК України).

У ч.1.2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщиниє останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини повинна містити чітко виражену волю спадкоємця прийняти спадщину. Хоча конкретна форма заяви не встановлена законом, вона повинна містити інформацію, що дозволяє ідентифікувати спадкодавця, спадкоємця, а також свідчити про намір спадкоємця прийняти спадщину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, та протягом двох років з дня його припинення або скасування у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки, встановленістаттями 1269, 1270, 1271, 1272, 1273, 1276, 1277, 1283,1298 цього Кодексу, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи. При цьому часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця або день, з якого спадкодавця оголошено померлим, незалежно від часу державної реєстрації смерті.

Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану.

Колегія суддів ураховує, що ОСОБА_6 загинув під час бойових дій при введеному на усій території України воєнного стану та дата його смерті зазначена у свідоцтві про смерть як приблизно 27 липня 2022 року, що, за вищенаведеним, є датою відкриття спадщини та права спадкоємців заявити про спадкові права. Натомість, датою реєстрації смерті ОСОБА_6 є ІНФОРМАЦІЯ_5 , та саме з цієї дати і бере свій початок відлік строку, передбачений ст. 1270 ЦК України, на подання заяви про спадщину від спадкоємців, які бажають її прийняти.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції вірно встановив такі фактичні обставини та визначив правомірно початок перебігу строку для прийняття спадщини як 25 січня 2023 року та його закінчення 25 липня 2023 року, тоді як доводи скаржника щодо пропуску відповідачем строку звернення до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини не ґрунтуючись на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів наголошує, що, подавши 11 квітня 2023 року заяву про відкликання заяви від 01 лютого 2023 року про відмову від спадщини, відповідачем ОСОБА_4 шестимісячний строк пропущений не був, як і не було втрачено останньою бажання до спадщини, що виявилось в межах строку подання заяви про прийняття спадщини, а зміст такої заяви про відкликання, як і інших заяв про прийняття спадщини, носить досить формальний характер та не може бути підставою для ненабуття відповідачем у даній справі права на спадщину після смерті ОСОБА_6 , як і не може тлумачитись як відмова від спадщини, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 травня 2021 року у справі №159/4322/14.

Зазначене також спростовує доводи скаржника і про те, що ОСОБА_4 не виявила бажання на прийняття спадщини після смерті сина, що правомірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано стороною скаржника.

Колегія суддів також наголошує, що доводи скаржника щодо фактичного встановлення судом першої інстанції факту прийняття спадщини ОСОБА_4 , тоді як предметом спору є неприйняття спадщини нею, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже відповідач є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, як і позивач разом із дітьми, в силу ст. 1261 ЦК України, тому доведення такого факту у цій справі не вимагалось та судом першої інстанції не встановлювалось, враховуючи відкриття права на спадщину у обох сторін справи від приблизного дня смерті ОСОБА_6 27 липня 2022 року, що, до того ж, не є початковою датою звернення спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду щодо невідповідності вимоги про встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем вимогам ст. 16 ЦК України, що скаржником не спростовано.

Разом з цим суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин, з`ясувавши фактичні обставини справи, та дійшов цілком обґрунтованого висновку, що вимога про визнання права власності позивача на спадкове майно є передчасною, адже приватним нотаріусом не вчинялось нотаріальних дій щодо видачі комусь із спадкоємців свідоцтва про право на спадщину, що виключає спір як про право на спадщину, так і про розмір часток у спадщині між спадкоємцями.

Колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про порушення її та неповнолітніх дітей спадкових прав відповідачем не знайшли свого підтвердження, а, відтак, і не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

Враховуючи, що заявлені вимоги позивача не призведуть до ефективного та потрібного результату щонайменш до вчинення нотаріусом нотаріальних дій в межах спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що скаржник не навів достатніх мотивів та не надав належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які не були досліджені судом першої інстанції та яким не надавалась належна правова оцінка.

Інші доводи скаржників не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Кім Ганна Володимирівна залишити без задоволення

.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 22 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна