КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

справа № 363/2678/24

провадження № 22-ц/824/8435/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Відділ державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» - Горобей Руслани Геннадіївни на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року, постановлене під головуванням судді Дьоміної О.П. за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання Вишгородської міської ради, Орган опіки та піклування Вишгородськоїміської ради Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про зняття із зареєстрованого місця проживання неповнолітньої та малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») звернулося до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 та просило суд зняти із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого АТ «УкрСиббанк» надав відповідачці грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 200 000,00 дол. США, а відповідачка зобов`язалась повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не пізніше 23 березня 2015 року.

21 березня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачки перед банком, між АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були укладені договори поруки № 187404 та № 187403.

На забезпечення виконання своїх зобов`язань перед АТ «УкрСиббанк» за вказаним вище кредитним договором відповідачка 21 березня 2008 року передала в іпотеку АТ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить відповідачці на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., 30 жовтня 2007 року за реєстровим номером 13376 та земельну ділянку з кадастровим номером 381310107, площею 02486 га, з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктами 5.1 договорів іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

АТ «УкрСиббанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні грошові кошти, яка в свою чергу прострочила виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 363/70/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 березня 2008 року № 0 у розмірі 297 412,58 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за договором в розмірі 1 196 318,73 грн, а також судовий збір в розмірі 3 645,00 грн.

21 квітня 2023 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 21/04/2/2023, згідно з умовами якого позивач набув права вимоги за вказаним кредитним договором.

Також, 21 квітня 2023 року між АТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

Пункт 2.4.6 договорів іпотеки покладає на відповідача обов`язок не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних, юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

У листі від 20 грудня 2023 року № 22-12/1235 АТ «УкрСиббанк» повідомило, що відповідачка не зверталась до АТ «УкрСиббанк» щодо погодження реєстрації місяця проживання будь-яких осіб, а АТ «УкрСиббанк» такої згоди не надавав.

Позивач, реалізуючи своє право, 05 лютого 2024 року звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Я.В. з документами щодо посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який має укладатися між позивачем та ТОВ «Інвест Актив Капітал», в порядку передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за результатами розгляду якої приватним нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з реєстрацією за вказаною адресою неповнолітньої та малолітньої дитини.

28 березня 2024 року позивач направив на адресу відповідачки вимогу щодо зняття з зареєстрованого місяця проживання за адресою іпотечного майна дітей, яку відповідачкою було проігноровано.

Представник позивача вказує, що вселення й реєстрація місця проживання дітей у спірному іпотечному житловому приміщенні було здійснено відповідачкою всупереч вимог договору та прямій забороні, що міститься в Законі України «Про іпотеку», що мало на меті уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу відповідачкою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» - Горобей Р.Г. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що реєстрація місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем знаходження нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці, було здійснено відповідачем всупереч вимог договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку», без дозволу іпотекодержателя.

Відповідачка окрім прострочення своїх зобов`язань за кредитним договором в грошовому еквіваленті, також порушила прийняті на себе зобов`язання за договорами іпотеки, що в свою чергу перешкоджає ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» як іпотекодежателю задовольнити свої вимоги за рахунок майна, яке передане в іпотеку.

На момент укладення договору іпотеки, в житловому будинку були відсутні зареєстровані неповнолітні діти. Неповнолітні діти були зареєстровані в будинку, лише після утворення у ОСОБА_8 простроченої заборгованості за кредитним договором у грудні 2012 року з метою уникнення відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та створення перешкод кредитору для задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна яке було передане в іпотеку.

Вважає, що зупинення дії статті 38 Закону України «Про іпотеку» має тимчасовий характер та не може бути підставою для відмови в задоволені позову, а виконання рішення суду може бути зупинене на період дії в Україні воєнного стану на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому адвокат Осипенко В. Ю. в інтересах відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що відповідач не отримувала листа з вимогою зняти з реєстрації неповнолітніх дітей, оскільки позивач направив цей лист на неправильну адресу, яка не належить відповідачці. Нерухоме майно є єдиним місцем проживання відповідача та членів її родини.

Зазначає, що незважаючи на зупинення дії статті 38 Закону України «Про іпотеку» в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Я.В. для посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, в порядку передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Позивач намагається спочатку зняти з місця реєстрації неповнолітніх дітей, а потім укласти договір купівлі-продажу, з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідачка вважає, що дії позивача направлені на незаконне позбавлення права власності та єдиного місця проживання відповідача та членів її родини.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем порушення прав іпотекодержателя реєстрацією місця проживання дітей у іпотечному майні.

Суд першої інстанції взяв до уваги, що ані положеннями ЦК України, ані положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Також суд першої інстанції виходив з того, що необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов`язком батьків або їх законних представників, а в іпотечному договорі окремо відсутнє застереження щодо неможливості реєстрації неповнолітніх та/або малолітніх дітей без згоди іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною 2 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Як встановлено судом першої інстанції, 21 березня 2008 року між ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, та АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, було укладено договори іпотеки № 79726/6196, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. та зареєстровані в реєстрі за № 559 та № 557.

Пунктом 1.1 цих договорів передбачено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно:

1) земельну ділянку, що характеризується наступними ознаками: місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки: 0,2486 га, цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 381311007, яка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 321611, виданий на підставі договору дарування земельної ділянки від 30 жовтня 2007 року № 13379;

2) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі договору дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Левчук О.Б. 30 жовтня 2007 року за реєстровим № 13376.

Згідно з пунктом 2.2 зазначених договорів, іпотекодержатель зобов`язаний не перешкоджати іпотекодавцю у володінні предметом іпотеки, якщо володіння не порушує умов цього договору та умов Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 2.4.6 договорів іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не давати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Пунктом 4.1 договорів визначено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (підпункт 4.1.1), у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки (підпункт 4.1.2), в інших випадках відповідно до діючого законодавства (підпункт 4.1.3).

Відповідно до пункту 4.2 договорів, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду (підпункт 4.2.1), виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.2.1), позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.2.3), з інших, передбачених законодавством України, підстав (підпункт 4.2.4).

Право визначення підстави та способу звернення належить іпотекодержателю (пункт 4.3 договорів).

У пункті 5.1 договорів визначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування позасудового врегулювання.

Згідно з пунктом 5.2 договорів, позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.2.1), отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.2.2).

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 363/70/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 березня 2008 року № в розмірі 297 412,58 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за договором в розмірі 1 196 318,73 грн.

21 квітня 2023 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 21/04/2023, згідно з умовами якого (пункт 2.1), за цим договором клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з актом приймання-передачі документації до договору факторингу від 21 квітня 2023 року № 21/04/2/2023, клієнт передав, а фактор прийняв право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 0.

21 квітня 2023 року між АТ «УкрСиббанк» (цедент) та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» (цесіонарій) укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 79726/6196, посвідченими 21 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за реєстровими номерами 557 та 559. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 482.

Як вбачається з пункту 1.1 цього договору, у зв`язку з укладенням між цедентом та цесіонарієм договору факторингу від 21 квітня 2023 року № 21/04/2023 цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки за № 79726/6196, посвідченими 21 березня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко Д.В. за реєстровими номерами 557 та 559, відповідно до яких цеденту було передано в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що характеризується наступними ознаками: місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки: 0,2486 га, цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 381311007.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулікової Я.В. від 05 лютого 2024 року ОСОБА_9 , директору ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 49 Закону України «Про нотаріат», оскільки за цією адресою зареєстровані: неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відсутній дозвіл Служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради на відчуження вказаної квартири.

28 березня 2024 року директор ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» Сисин В.В. звернувся до ОСОБА_1 із вимогою зняти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 30 календарних днів.

09 квітня 2024 року директор ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» Сисин В.В. звернувся до Відділу державної реєстрації нерухомого майна, бізнесу та місця проживання ВМР із заявою, в якій просив надати інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідь на вказану заяву до матеріалів справи не долучено.

Згідно з витягом від 26 липня 2024 року № 811, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02 червня 2016 року - по теперішній час; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 22 листопада 2013 року - по теперішній час; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 28 липня 2009 року - по теперішній час; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 28вересня 2009 року - по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 22 листопада 2013 року - по теперішній час та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 22 листопада 2013 року - по теперішній час.

Представник відповідачки у відзиві на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_3 , який є сином відповідачки та батьком неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовій службі та захищає країну від військової агресії з боку рф, на підтвердження чого долучив до відзиву довідку від 23 липня 2024 року № 1367.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26 липня 2024 року № 388473060 року вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:117:0218 та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та вказане майно знаходиться в іпотеці, іпотекодержателем якого є ТОВ «ФК «Укрфінстандарт».

У висновку, затвердженому рішенням Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 17 жовтня 2024 року № 587, Орган опіки та піклування зазначив, що розглянувши ухвалу Вишгородського районного суду Київської області, надані документи, позовну заяву та відзив на позовну заяву, враховуючи думку членів комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування Вишгородської міської ради вважає за недоцільне зняття із зареєстрованого місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою ними права користування житлом.

Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 1 та 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судом встановлено, що у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 - відповідачка, ОСОБА_2 - невістка відповідачки, ОСОБА_3 - син відповідачки, ОСОБА_6 - чоловік відповідачки та діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 205/1964/21 звернув увагу на те, що ані положеннями ЦК України, ані положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону, за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9, частин 1, 4 статті 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

З аналізу положень частини 2 статті 64 ЖК України та частини 1 статті 405 ЦК України слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частинами 3 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частинами 2 та 4 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-X11) передбачає, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість, вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Отже, необхідність реєстрації малолітніх дітей за місцем проживання батьків є обов`язком батьків або їх законних представників.

Крім того, в іпотечному договорі окремо відсутнє застереження щодо неможливості реєстрації неповнолітніх та/або малолітніх дітей без згоди іпотекодержателя, оскільки пункт 2.4.6 договору іпотеки від 21 березня 2008 року передбачає, що ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію в житлі фізичних осіб, без згоди іпотекодержателя.

Разом з тим, Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» визначає, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частинами 4, 5 статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

У статті 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець дійсно обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак, має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому чинний ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При цьому, стаття 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, у віці від 10 до 14 років, є місце проживання її батьків.

Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають право власності на інше житло.

Неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набули право користування зазначеним домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , як члени сім`ї власника - ОСОБА_1 , відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігають це право і на теперішній час.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем знаходження нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці, було здійснено відповідачем всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку», без дозволу іпотекодержателя.

Представником позивача у судовому засіданні не доведено факту реального порушення прав позивача реєстрацією в спірному будинку зазначених дітей, а постанова Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 363/70/15-ц, якою стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 березня 2008 року № 0 у розмірі 297 412,58 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за договором в розмірі 1 196 318,73 грн, а також судовий збір в розмірі 3 645,00 грн, таких обставин не встановила.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 статті 33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Не може бути підставою для позбавлення права користування членів сім`ї власника домоволодіння, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого користування, яке по факту є втручанням у право на користування житлом у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, що узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 569/4373/16-ц.

Верховний Суд в постанові від 16 січня 2019 року у справі №570/838/18 дійшов висновку про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм статей 71, 72, 116, 156 ЖК України або статей 405, 406 ЦК України. Обставини, на які посилається позивач, не є передбаченими законом підставами для визнання неповнолітньої та малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є обґрунтованим. Доводи позовної заяви про те, що факт реєстрації іпотекодавцем малолітніх дітей є доказом порушення права іпотекодержателя на реалізацію предмета іпотеки, оскільки приватний виконавець позбавлений можливості реалізувати нерухоме майно, не заслуговують на увагу, оскільки, малолітні діти не є власниками приміщення, що перебуває в іпотеці, а лише, в силу закону, що не може бути обмежене жодним договором, мають право користування спірним жилим приміщенням, як члени сім`ї власника, тому, підстави вважати, що майнові права позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, внаслідок реєстрації дитини в спірному приміщенні, відсутні.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації це внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до статті 7 цього Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі і на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зняття із зареєстрованого місця проживання неповнолітньої та малолітньої дитини, оскільки позивач не довів порушення прав іпотекодержателя реєстрацією місця проживання дітей у іпотечному майні.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка окрім прострочення своїх зобов`язань за кредитним договором в грошовому еквіваленті, також порушила прийняті на себе зобов`язання за договорами іпотеки, що в свою чергу перешкоджає ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» як іпотекодежателю задовольнити свої вимоги за рахунок майна, яке передане в іпотеку, є неприйнятними.

Так, як правильно взяв до уваги суд першої інстанції, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який продовжує діяти і на день ухвалення цього рішення.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Враховуючи зупинення дії статті 38 Закон України «Про іпотеку», в частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що реєстрація дітей в іпотечному майні не порушує прав позивача та не перешкоджає ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» як іпотекодежателю задовольнити свої вимоги за рахунок майна, яке передане в іпотеку.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору іпотеки, в житловому будинку були відсутні зареєстровані неповнолітні діти, а реєстрація їх місця проживання лише після утворення у ОСОБА_8 простроченої заборгованості за кредитним договором у грудні 2012 року відбулася з метою уникнення відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та створення перешкод кредитору для задоволення своїх вимог за рахунок нерухомого майна яке було передане в іпотеку, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені належними доказами та ґрунтуються на припущеннях.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та не спростовують висновку про відсутність підстав для зняття з реєстрації неповнолітніх дітей.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» - Горобей Руслани Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді