справа № 370/3309/24 головуючий у суді І інстанції Сініцина О.С.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сініциної О.С., в смт. Макарів Київської області, повний текст рішення складений 29 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила суд:

- Визнати Договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1499 Договором купівлі-продажу.

- Визнати Договір дарування земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В., зареєстрований у реєстрі № 1502 Договором купівлі-продажу.

- Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

- Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 лютого 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладений шлюб. До укладення шлюби вони проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство. У період шлюбу, а саме 11 червня 2014 року вони придбали житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У 2018 році шлюбні відносини фактично припинились, за рішенням суду шлюб був розірваний. Питання поділу спільного сумісного майна подружжя не виникало, оскільки до весни 2022 року позивач вважала, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною власністю подружжя. Після повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 попросив її забрати з будинку документи на будинок та земельну ділянку, щоб передати їх його матері й вона виявила, що майно було придбане на підставі договорів дарування, а серед документів був наявний оригінал розписки від імені відповідача ОСОБА_4 , з якої вбачається, що вона отримала від ОСОБА_1 5 500,00 доларів США у рахунок придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки, претензій до нього немає. ОСОБА_4 не є родичкою ОСОБА_1 та вони не були знайомі до укладення угоди, а тому договори дарування є удаваними правочинами, якими порушені її права на спільну сумісну частку майна подружжя, придбаного за період шлюбу. Під час укладання спірних договорів, позивач не була присутня у нотаріуса та не була обізнана щодо їх існування.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24 липня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що спірний житловий будинок і земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2004 року. Будинок і земельна ділянка потребували догляду і фінансових витрат на підтримання їх в належному стані. У зв`язку із відсутністю такої можливості ОСОБА_4 вирішила передати будинок в «надійні руки». Оскільки ОСОБА_1 добре знав ОСОБА_4 , то вони домовились, про оформлення договору дарування будинку і земельної ділянки. При цьому між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була домовленість, що саме він буде нести всі витрати, пов`язані із оформленням договорів. Наведене відображене в п. 16 Договору дарування житлового будинку від 11 червня 2014 року та п. 17 Договору дарування земельної ділянки від 11 червня 2014 року. До того ж, відповідно до п. 6 Договору дарування житлового будинку від 11 червня 2014 року та п. 7 Договору дарування земельної ділянки договори не приховують іншого правочину і спрямовані на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Вищевказані обставини доводять, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були укладені саме договори дарування житлового будинку та земельної ділянки. Також суд прийняв як безспірний і беззаперечний факт те, житловий будинок і земельна ділянка нібито були придбані за кошти позивачки ОСОБА_3 у розмірі 5 500,00 доларів США, що були її заощадженнями. В якості доказу удаваного правочину суд взяв до уваги «копію письмової розписки, що була складена 11 червня 2014 року, у якій зазначено, що ОСОБА_4 отримала розрахунок за укладений правочин щодо будинку». При цьому, копія наданого документу не є розпискою та не є належним, достовірним та достатнім доказом, який нібито підтверджує удаваність договорів дарування від 11 червня 2014 року. Крім того, із змісту доданої копії документу не зрозуміло, кому вона адресована, кому вона видана, оскільки відсутні дані іншої сторони. У цьому документі зазначено, що ОСОБА_4 отримала 5 500,00 коштів невідомої валюти від продажу будинку. При цьому не зазначена адреса будинку, інші дані, які б могли ідентифікувати будинок (загальна площа, житлова площа тощо). Крім того, позивачем оспорюються Договір дарування житлового будинку від 11 червня 2014 року та Договір дарування земельної ділянки від 11 червня 2014. року Проте у вищевказаному документі мова йде лише про будинок. Тобто, за логікою, позивача, відсутні докази удаваності Договору дарування земельної ділянки від 11 червня 2014 року. Відповідно до п. 9 Договору дарування житлового будинку від 11 червня 2014 року сторони оцінюють дар (будинок) у 48 000,00 грн. Згідно з п. 10 Договору дарування земельної ділянки від 11 червня 2014 року сторони оцінюють дар (земельну ділянку) у 33 800,00 грн. Таким чином, загальна вартість будинку та земельної ділянки, подарованих на підставі вищевказаних договорів дарування, становить 81 800,00 грн. Станом на 11 червня 2014 року офіційний курс долара США до гривні становив 11,63 грн. Тобто загальна вартість спірних будинку і земельної ділянки в перерахунку на долари становила 7 033,53 долари США. Наведене спростовує твердження позивача про те, що додана нею копія документу, нібито написана ОСОБА_4 , стосується спірних договорів дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 19 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірваний Святошинським районним судом міста Києва рішенням від 27 листопада 2019 року.

11 червня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був нотаріально посвідчений Договір дарування житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала на користь ОСОБА_1 належний їй на праві приватної власності житловий будинок, який розташований:АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017.

Договори дарування укладені у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 червня 2014 року, власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017 та житлового будинку, який розташований:АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Зі змісту розписки від 11 червня 2024 року, копія якої наявна в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_4 , мешкає в АДРЕСА_2 отримала 5 500,00 доларів США від продажу будинку. Претензій не має.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчені 11 червня 2014 року приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В. є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме договори купівлі-продажу. Отже, житловий будинок та земельна ділянка кадастровий номер :02:006:0017, які розташовані: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що Договір дарування житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017 є удаваними правочинами та укладалися з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна. На підтвердження удаваності вчинених договорів дарування позивач надала розписку, складену 11 червня 2024 року, тобто в день укладення договору дарування житлового будинку від 11 червня 2024 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 , мешкає в АДРЕСА_2 отримала 5 500.00 доларів США від продажу будинку. Претензій не має.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Натомість, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

В свою чергу, удаваним є правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України дає підстави для висновку, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин.

За встановленою судовою практикою позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

У постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити справу із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Схожі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження N 14-498цс18), за якими встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Як зазначено вище, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Дослідивши обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, врахувавши зазначені вище норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для визнання договорів дарування недійсними внаслідок їх удаваності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що укладаючи Договір дарування житлового будинку, який розташований поАДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017, сторони усвідомлювали, що укладають інший договір, а саме договір купівлі-продажу, приховуючи при цьому оплатність здійснених правочинів, оскільки дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування.

Отже, оспорювані договори є удаваними правочинами, оскільки ОСОБА_4 не передавала безоплатно (не дарувала) ОСОБА_1 належне їй нерухоме майно, а здійснила його відчуження за 5 500,00 дол. США, про що склала відповідну розписку.

Посилання ОСОБА_1 на те, що будинок і земельна ділянка потребували догляду і фінансових витрат на підтримання їх в належному стані. У зв`язку із відсутністю такої можливості ОСОБА_4 вирішила передати будинок в «надійні руки», оскільки ОСОБА_1 добре знав ОСОБА_4 , колегією суддів відхиляються, як безпідставні.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження родинних чи сталих давніх дружніх зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 які б могли підтверджувати наявність реального мотиву дарування нерухомого майна чужій людині.

Відповідачем також не спростовано жодними доказами наявність розписки, написаної ОСОБА_4 , яка підтвердила факт про отримання грошових коштів у розмірі 5 500,00 дол. США. за будинок.

При цьому відповідач не вказував, що вказана розписка не існує, ОСОБА_4 не писалась та не підписувалась, та доказів на підтвердження зазначеного не подавав.

Доводи відповідача в частині, що із розписки не зрозуміло, кому вона адресована, кому вона видана, оскільки відсутні дані іншої сторони. В розписці зазначено, що ОСОБА_4 отримала 5 500,00 коштів невідомої валюти від продажу будинку. При цьому не зазначена адреса будинку, інші дані, які б могли ідентифікувати будинок (загальна площа, житлова площа тощо), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки неспростовними є факти виявлення даної розписки в будинку відповідача, укладення відповідачем правочинів саме з особою, що написала розписку.

Крім того, посилаючись, на факт відсутності в розписці адреси будинку, інших даних, які б могли ідентифікувати будинок (загальна площа, житлова площа тощо), відповідач та його представник не надали суду доказів того, що у ОСОБА_4 окрім спірного будинку на момент укладення оспорюваних правочинів на праві власності були інші будинки, яких могла стосуватись дана розписка. Також відповідач ніяким чином не обґрунтував підстав перебування даної розписки саме в його будинку.

За таких обстави, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладаючи Договір дарування житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 та Договір дарування земельної ділянки, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:006:0017, волевиявлення сторін договору ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було спрямоване на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, тобто сторони мали намір приховати під укладеними договорами дарування договори купівлі-продажу нерухомого майна з метою настання інших правових наслідків, ніж ті, що передбачені договором дарування, а саме набуття покупцем права особистої приватної власності на нерухоме майно та приховування продавцем отриманого доходу.

Зазначене безумовно порушує право позивача на її частку в спільному сумісному майні подружжя, яке набуто під час шлюбу за таким правочином.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено.

Апеляційний суд враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого відсутня необхідність повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.