ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 332/1203/23

провадження № 61-9531св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Литвиненко І. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Карпенко С. О., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто», Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку письмового провадження касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто» на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто», Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО», третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто» (далі - ТОВ «Фенікс-Авто»), Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» (далі - ПрАТ «ПРОСТО»), третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в якому просили:

стягнути з ТОВ «Фенікс-Авто» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 1 500 000 грн.

стягнути з ТОВ «Фенікс-Авто» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 1 500 000 грн.

стягнути з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 100 000 грн.

стягнути з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат, понесених на спорудження пам`ятника матері ОСОБА_4 , 21 870 грн.

стягнути з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 100 000 грн.

стягнути з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 регламентні виплати у розмірі 56 776 грн, кожному у рівних частках по 28 388 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року у справі № 336/1987/20, ОСОБА_3 , який на час дорожньо-транспортної пригоди - 07 березня 2020 року, працював водієм у ТОВ «Фенікс-Авто», визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 07 березня 2020 року пішоходу - ОСОБА_4 завдані тяжкі тілесні ушкодження, що перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Під час розгляду кримінальної справи було встановлено, що 07 березня 2020 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Фенікс-Авто», виконував обов`язки водія автобуса «Рута-20», д.н.з. НОМЕР_1 , що перебував в оренді у ТОВ «Фенікс-Авто».

Станом на 07 березня 2020 року автобус «Рута-20», д.н.з. НОМЕР_1 , був застрахований ПрАТ «ПРОСТО», поліс серії АО № 4312600.

07 березня 2020 року приблизно о 19 год 15 хв водій ОСОБА_3 , керуючи автобусом «Рута 20», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по маршруту № 74, по проїзній частині вулиці 8 Березня в напрямку від вулиці Героїв 55 бригади до вулиці Чарівної на території м. Запоріжжя, виконуючи маневр повороту праворуч на вулицю Чарівну, після чого продовжив рух по вулиці Чарівній у м. Запоріжжя. В цей же час пішохід ОСОБА_4 в районі будинку № 25 по вулиці Чарівній у м. Запоріжжя , перетинала проїзну частину вулиці Чарівної, рухаючись справа - наліво по ходу руху водія ОСОБА_3 .

Водій ОСОБА_3 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_4 , яка вже перебувала на проїзній частині вулиці Чарівної, на яку він повертав, діючи в порушення вимог пунктів 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, не дав дорогу пішоходу, не застосував вчасно гальмування, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 передньою частиною кузова керованого ним автобуса та подальший її переїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелету та пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнилось розвитком шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_4 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні вину у скоєнні злочину визнав, щодо обставин події пояснив, що у березні 2020 року працював водієм на підприємстві «Фенікс-Авто». Місце, де переходила ОСОБА_4 , було обладнано дорожнім знаком «пішохідний перехід», але дорожньої розмітки там не було. Причин, чому він не помітив жінку із собакою при русі, пояснити не зміг.

У зв`язку з настанням страхового випадку потерпілий у кримінальній справі ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (рекомендованим листом № 176) направив 09 березня 2020 року на адресу ПрАТ «ПРОСТО» повідомлення та просив здійснити передбачені законом регламентні виплати.

Звернення позивача ОСОБА_1 до ПрАТ «ПРОСТО» на час звернення за судовим захистом не розглянуто, регламентні виплати за страховим випадком не проведені. Особистий візит потерпілим ОСОБА_1 до Запорізької філії ПрАТ «ПРОСТО» з проханням здійснити страхові виплати не призвів до бажаних наслідків.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами загиблої ОСОБА_4 , постійно проживали разом, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки дітей, батьків. Після смерті матері позивачі страждають як морально, так і фізично, оскільки відчувають великі цілком зрозумілі труднощі, життя позивачів зі смертю матері непоправно змінилось, у зв`язку зі смертю матері вони переживають надзвичайні страждання та негативні почуття.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заводський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 14 березня 2024 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що до матеріалів справи не долучено належних доказів родинних зв`язків позивачів з постраждалою у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_4 , оскільки з наданих свідоцтв про народження вбачається, що матір позивачів звати ОСОБА_5 . Крім цього, не надано належних доказів подання до страхової компанії заяви про виплату страхового відшкодування, а долучені документи викликають обґрунтовані сумніви.

Запорізький апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2024 року скасував та ухвалив нову постанову.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ТОВ «Фенікс-Авто», ПрАТ «ПРОСТО», третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - задовольнив частково.

Стягнув з ТОВ «Фенікс-Авто» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 300 000 грн.

Стягнув з ТОВ «Фенікс-Авто» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 300 000 грн.

Стягнув з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 100 000 грн.

Стягнув з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат, понесених на спорудження пам`ятника матері ОСОБА_4 , 21 870 грн.

Стягнув з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 , 100 000 грн.

Стягнув з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 регламентні виплати у розмірі 56 676 грн, кожному у рівних частках по 28 338 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовив.

Ухвалюючи оскаржувану постанову апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, оскільки факт родинних відносин між ОСОБА_4 та позивачами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується належними та допустимими доказами.

Так, постановою старшого слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Холочко О. Б. від 09 березня 2020 року було залучено до участі в досудовому розслідуванні ОСОБА_1 як потерпілого, зазначено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 .

Крім цього, факт родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_4 підтверджується копіями свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 , серія НОМЕР_3 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 , яке прийнято апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ передбачений частиною третьою статті 367 ЦПК України та на виконання вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, в якому зазначено, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано та змінено прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 .

Також, як встановлено матеріалами справами ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем, виконуючи при цьому свої трудові обов`язки як працівника відповідача ТОВ «Фенікс-Авто», тому саме цей відповідач відповідно до статті 1172 ЦК України є особою, відповідальною за спричинену позивачам в дорожньо-транспортній пригоді майнову та немайнову шкоду, завдану смертю ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

При цьому, цивільно-правова відповідальність ТОВ «Фенікс-Авто» на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «ПРОСТО», отже, в першу чергу вони повинні нести цивільну відповідальність перед позивачами в рамках лімітів своєї відповідальності, а вже в частині сум, що виходять за межі означених лімітів відповідальності - ТОВ «Фенікс-Авто».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У липні 2024 року ПрАТ «ПРОСТО», в інтересах якого діє представник - адвокат Синюк С. Л., надіслало касаційну скаргу до Верховного Суду на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій просило скасувати оскаржувану постанову в частині позовних вимог до них.

Касаційна скарга містить аргументи про те, що судом апеляційної інстанції не правильно була надана оцінка матеріалам справи та не взято до уваги постанови Верховного Суду у подібних справах, а саме: від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), від 04 липня 2023 року у справі № 686/20281/21 (провадження № 61-9642св22), від 15 травня 2024 року у справі № 161/8285/22 (провадження № 61-1965св24), від 17 квітня 2024 року у справі № 552/7011/22 (провадження № 61-2109св24), від 24 квітня 2024 року у справі № 243/880/23 (провадження № 61-18255св23) та постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/8006/15, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18),

Заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що апеляційним судом неправильно було визначено розмір моральної шкоди, оскільки відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами, а отже повинна була розраховуватися наступним чином: 12*4 723 грн (мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на день настання події) = 56 676 грн.

Отже, максимальна можлива виплата страхового відшкодування моральної шкоди може становити саме 56 676 грн, а не 200 000 грн, яка була стягнута на користь позивачів.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні належні докази родинних зв`язків позивачів з постраждалою у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_7 , оскільки з наданих свідоцтв про народження вбачається, що прізвище матері є ОСОБА_8 , а будь-які інші докази спорідненості відсутні.

Також заявник звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 37.1.4 та пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У матеріалах справи відсутні належні докази подання до страхової компанії заяви про виплату страхового відшкодування. Крім того, дорожньо-транспортна пригода відбулася 07 березня 2020 року, а з позовними вимогами позивачі звернулися до суду лише 31 березня 2023 року, тобто після спливу 3 років з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Щодо відшкодування витрат на поховання заявник зазначає, що відповідно до пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Таким чином, максимальний ліміт витрат страхової компанії на поховання не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, що становить: 12*4 723 грн (мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на день настання події) = 56 676 грн, а розмір заявлених вимог перевищує встановлений загальний ліміт у розмірі 200 000 грн, що є необґрунтовано.

У липні 2024 року ТОВ «Фенікс-Авто», в інтересах якого діє представник - адвокат Фельський С. Л., надіслало касаційну скаргу до Верховного Суду на постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій просило скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументами касаційної скарги є те, що всупереч положенням частини першої та третьої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції без будь-якого належного обґрунтування прийнято нові докази, які по суті стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18), від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2011 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Також заявник не погоджується із розміром стягнутої моральної шкоди та просить врахувати майновий стан ОСОБА_3 , винного у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, оскільки надалі вони будуть звертатися у порядку регресу про стягнення цієї суми з нього.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому у серпні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін, а у задоволенні касаційних скарг відмовити.

Позивачі зазначають, що апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, які були заявлені в суді першої інстанції, повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та про часткове задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Заводського районного суду міста Запоріжжя.

08 серпня 2024 року цивільна справа № 332/1203/23 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 17 квітня 2025 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України (справа № 336/1987/20, провадження № 1-кп/336/211/2021) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 3 845,52 грн. Скасовано арешт автомобіля Рута 20, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2020 року. Речові докази - автомобіль Рута 20, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , який переданий на зберігання на майданчик тимчасового тримання транспортних засобів Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, повернуто ОСОБА_9 .

Вищезазначеним вироком встановлено, що 07 березня 2020 року приблизно о 19 год 15 хв водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Рута 20, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці 8 Березня в напрямку від вулиці Героїв 55 бригади до вулиці Чарівної на території м. Запоріжжя, виконуючи маневр повороту праворуч на вулицю Чарівну, після чого продовжив рух по вулиці Чарівній у м. Запоріжжя.

В цей же час пішохід ОСОБА_4 в районі будинку № 25 по вулиці Чарівній у м. Запоріжжя , перетинала проїзну частину вулиці Чарівної, рухаючись справа-наліво по ходу руху водія ОСОБА_3 .

Водій ОСОБА_3 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_4 , яка вже перебувала на проїзній частині вулиці Чарівної, на яку він повертав, діючи в порушення вимог пунктів 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, відповідно до яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, не переконався в безпеці маневру, не дав дорогу пішоходу, не застосував вчасно гальмування, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 передньою частиною кузова керованого ним автобуса та подальший її переїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток скелету та пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнилось розвитком шоку, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_4 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року відносно ОСОБА_3 за частиною 2 статті 286 КК України суду залишено без змін.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_5 від 10 березня 2020 року.

Згідно з постановою старшого слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції Холочко О. Б. від 09 березня 2020 року було залучено до участі в досудовому розслідування ОСОБА_1 як потерпілого.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами загиблої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серія НОМЕР_2 , Серія НОМЕР_3 , та копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_4 , яке прийняте апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений частиною третьою статті 367 ЦПК України, на виконання вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Так, з копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_4 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 11 листопада 1999 року, актовий запис № 576, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Шевченківської райдержадміністрації Запорізької міської ради, вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Таким чином, факт родинних відносин між ОСОБА_4 та позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується належними та допустимими доказами.

ОСОБА_3 станом на 07 березня 2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Фенікс-Авто», виконував обов`язки водія автобуса «Рута-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебував в оренді у ТОВ «Фенікс-Авто».

Відповідно до полісу № AО/4312600 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована відповідальність власника автомобіля «Рута-20», номер кузова, шасі, рами НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_1 . Строк дії з 05 січня 2020 року до 04 липня 2020 року включно, страхувальник - ТОВ «Фенікс-Авто», ліміт відповідальності страховика за одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, визначено у розмірі 100 000 грн; за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 200 000 грн; розмір франшизи - 0,00 грн.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль «Рута-20», д.н.з. НОМЕР_1 , має номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 та НОМЕР_7 .

Відповідно до тимчасового реєстраційного талону НОМЕР_8 від 20 березня 2018 року, автомобіль, що був учасником вищезазначеного ДТП, має номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_9 та НОМЕР_7 . У тимчасовому реєстраційному талоні зазначено такий самий реєстраційний номер НОМЕР_1 та номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 . Також, у тимчасовому талоні зазначений основний документ техпаспорт № САО761868, що відповідає номеру свідоцтва про реєстрацію автомобіля учасника дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, ОСОБА_1 здійснив поховання ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про поховання № НОМЕР_10 .

ОСОБА_1 поніс витрати на спорудження пам`ятника ОСОБА_4 в розмірі 21 870 грн, про що свідчать кошторис-розрахунок ФОП ОСОБА_10 від 18 січня 2022 року та квитанції про оплату вказаних послуг ФОП ОСОБА_10 № 004634 від 18 січня 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Фенікс-Авто» не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ПрАТ «ПРОСТО» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо звернення позивачів до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 цього Закону, згідно з якою шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення.

Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Отже, страховик приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

У постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про необхідність стягнення страхового відшкодування незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку.

У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика, ані до суду.

Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо питання строків звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та права на звернення до суду з відповідним позовом. У своїх рішеннях Верховний Суд наголошував на тому, що пропуск строку подання заяви страховику сам по собі не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, якщо потерпілий протягом річного (або трирічного) строку з моменту дорожньо-транспортної пригоди звернувся до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування, оскільки таке звернення є належним способом захисту порушеного права та свідчить про волевиявлення потерпілого щодо отримання компенсації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19); постанова Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц).

Аргументи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази подання до страхової компанії заяви про виплату страхового відшкодування, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи є копії заяв від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПрАТ «ПРОСТО» про виплату страхового відшкодування за страховим випадком (рекомендований лист № 76) (а. с. 33 зворотня сторона аркуша, 34).

Таким чином, твердження ПрАТ «ПРОСТО» у касаційній скарзі щодо недотримання позивачем встановленого статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування не відповідає дійсності.

Крім цього, твердження заявника про те, що позивачами у справі подано позовну заяву після спливу 3 років з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди колегія суддів відхиляє, оскільки цей аргумент спростовується матеріалами справи, а саме поштовим конвертом на якому стоїть штемпель - 06 березня 2023 року (а. с. 12 том I) дата надіслання позовної заяви до суду, а дорожньо-транспортна пригода сталася 07 березня 2020 року, тобто позивачі звернулися із позовною заявою в межах позовної давності.

Щодо відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника

За положеннями статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого.

Зокрема, у пункті 27.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

У пункті 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Встановлено, що дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої померла ОСОБА_4 , мала місце в межах строку дії договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, отже, є страховим випадком.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18) зазначено: «У цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором - особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню витрат на спорудження. У випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ). При цьому, законодавцем у пункті 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. До регулювання цивільно-правових відносин щодо визначення витрат на спорудження надгробного пам`ятника не застосовуються положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Як вже зазначалося вище, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня у розмірі 4 723 грн. Таким чином, загальний розмір витрат на спорудження надгробного пам`ятника для загиблої ОСОБА_4 та страхового відшкодування не може перевищувати (4 723 * 12 )= 56 676 грн.

З матеріалів справи відомо, що розмір матеріальної шкоди, пов`язаної зі спорудженням пам`ятника ОСОБА_4 , яку просить стягнути з ПрАТ «ПРОСТО» ОСОБА_1 становить - 21 870 грн, а тому такий розмір не перевищує ліміту відповідальності.

Отже, апеляційний суд правильно визначив розмір відшкодування, яке підлягає стягненню зі страховика за понесення ОСОБА_1 витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Обґрунтовано пославшись на вказані вище норми матеріального права, апеляційний суд правильного вирішив позовні вимоги в частині відшкодування витрат на встановлення надгробного пам`ятника та на поховання матері ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції навів розрахунок при задоволенні майнової вимоги, досліджено його обґрунтованість та правильність.

Щодо стягнення регламентних виплат у розмірі 56 676 грн

Апеляційний суд стягнув страхове відшкодування (регламентні виплати) у розмірі 56 676 грн, тобто кожному позивачу по 28 338 грн.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23.1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), у разі чого страховик (у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ) відповідно до статті 27 вказаного Закону відшкодовує:

- шкоду, заподіяну смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку;

- моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами;

- особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до пункту 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Отже, в даному випадку позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяну смертю матері, та витрат на поховання і на спорудження надгробного пам`ятника.

Позивачі не посилались на те, що вони є утриманцями та не просили відшкодувати шкоду, яка передбачена пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, позивачі в позовній заяві не обґрунтували на підставі яких норм права та чим саме передбачено стягнення регламентних виплат у розмірі 56 676 грн. Також апеляційний суд, задовольняючи вказану вимогу, не зазначив у своїй постанові такого обґрунтування.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з ПрАТ «ПРОСТО» на користь позивачів регламентних виплат у розмірі 56 676 грн.

Щодо висновків апеляційного суду про стягнення моральної шкоди з ПрАТ «ПРОСТО»

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша та друга статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина друга та п`ята статті 1187 ЦК України).

Тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) викладено висновок, за яким: «аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Застосування норми статті 1172 ЦК України можливе за наявності певних умов: як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина заподіювача шкоди у її спричиненні за виключенням визначених законом випадків), так і спеціальних умов (перебування заподіювача шкоди у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання заподіювачем шкоди своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому, під виконанням працівником (заподіювачем шкоди) своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно із частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Пунктом 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статті 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва поліса.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Проте суд апеляційної інстанції залишив поза увагою зазначені положення закону, тому неправильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ПРОСТО» на користь позивачів.

Розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на день ДТП становив 4 723 грн відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тому загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди потерпілим, враховуючи пункт 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», складає 56 676 грн (12*4 723 грн), який повинен виплачуватися рівними частинами, тобто по 28 338 на кожного члена родини померлої.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 431/1397/20 (провадження № 51-6263км20), від 09 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 (провадження № 61-7265св22), від 13 березня 2024 року у справі № 569/4753/23 (провадження № 61-16332св23).

Аргументи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази родинних зв`язків позивачів з постраждалою у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_7 колегія суддів відхиляє, оскільки цей аргумент спростовується матеріалами справи та правильно встановленими апеляційним судом обставинами справи.

Ураховуючи вищенаведене, постанова апеляційного суду в частині вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Щодо доводів касаційної скарги ТОВ «Фенікс-Авто»

ТОВ «Фенікс-Авто» у касаційній скарзі зазначає, що всупереч положенням частини першої та третьої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції без будь-якого належного обґрунтування прийнято нові докази, які по суті стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо цього доводу колегія суддів доходить таких висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, Верховний Суд не вбачає підстав для висновку, що апеляційний суд порушив вимоги процесуального закону щодо дослідження доказів у справі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Зауваження представника ТОВ «Фенікс-Авто» про врахування майнового стану ОСОБА_3 колегія суддів не бере до уваги, оскільки в рамках справи, яка є предметом касаційного перегляду, питання про права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося.

Висновок за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу представника ПрАТ «ПРОСТО» - адвоката Синюка С. Л. слід задовольнити частково, оскаржувану постанову апеляційного суду: в частині стягнення з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої смертю матері ОСОБА_4 змінити, зменшити суму з 200 000 грн до 56 676 грн, по 28 338 грн на кожного з позивачів; в частині стягнення з ПрАТ «ПРОСТО» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 регламентних виплат у розмірі 56 676 грн скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги; в іншій частині позовних вимог залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки за наслідками касаційного розгляду справи Верховним Судом позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ПрАТ «ПРОСТО» підлягають частковому задоволенню та з огляду на те, що позивачі в силу приписів пунктів 2, 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, сплачений заявником судовий збір підлягає компенсації ПрАТ «ПРОСТО» у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 3 210 грн.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У касаційній скарзі представник ПрАТ «ПРОСТО» просить стягнути з позивачів витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу ПрАТ «ПРОСТО» надало:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 03 січня 2024 року серії АІ № 1523915;

- договір про надання правової допомоги від 03 січня 2024 року, укладений з АБ «СИНЮК ТА ПАРТНЕРИ».

- акт виконаних робіт від 12 червня 2024 року, у якому зазначена вартість наданих послуг у розмірі 10 000 грн;

- платіжну інструкцію від 06 червня 2024 року № 7016 про сплату АБ «СИНЮК ТА ПАРТНЕРИ» коштів на суму 45 000 грн.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат слід враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що на користь ПрАТ «ПРОСТО» підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 200 грн, тобто по 3 600 грн з кожного позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фенікс-Авто» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері, у розмірі 200 000 грн (по 100 000 грн кожному) змінити, зменшивши розмір до 56 676 грн (по 28 338 грн кожному).

Постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» про стягнення регламентних виплат у розмірі 56 676 грн скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Приватним акціонерним товариством «ПРОСТО» за подання касаційної скарги у розмірі 3 210 гривень (три тисячі двісті десять гривень 00 копійок) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО»витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у суді касаційної інстанції, по 3 600 гривень (три тисячі шістсот гривень 00 копійок) з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік